VÄLKOMMEN TILL

dödligaste

psykopater

Psykopater finns överallt omkring oss och längtar efter både makt och auktoritet - men de flesta hittar sätt att tillfredsställa sina begär genom högtflygande karriärer eller adrenalinfyllda upplevelser. En handfull får dock sina kickar gömda i samhällets skuggor, där de manipulerar, skrämmer och terroriserar de maktlösa i sin omgivning. I den här helt nya boken från skaparna av Real Crime Magazine utforskar vi berättelserna om några av historiens sjukaste psykopater, från perversa typer som Bob Berdella som solade sig i den tortyrliknande smärta han tillfogade sina fångar, till Dorothea Puentes sjukt söta fasad, vars omhuldande mormorspersona dolde en skrämmande lust för blod och pengar. På andra ställen kan du ta reda på hur modern kriminalteknik avslöjade mördarna i decennier gamla olösta fall och utforska fasorna i HH Holmes "Murder Castle".

Innehåll

06mordhotellSällan har någon seriemördare i historien gått till de ytterligheter som HH Holmes gick till
12varulven från wisteriaAlbert Fish var inte den ödmjuke man han verkade vara, utan en vidrig barnmisshandlare och sadistisk kannibalmördare som inte kände några gränser
20slaktaren från plainfieldVilket var det avgörande ögonblicket som gjorde att den märklige Ed Gein gick från att vara en bonde i Wisconsin på 50-talet till att bli en gravgrävande mördare?
28Den kvinnliga mördarenFör stora, för smarta, för starka: de unga kvinnorna hade ingen chans mot seriemördaren Ed Kemper
36Att försvara djävulenTed Bundy kämpade hårt mot systemet för att behålla sin oskuld. Hans advokat berättar hur det verkligen var att se hans sanna färger avslöjas
44Ondskans födelseSatanism, familj, våldtäkt, mord och Jesus: vilka krafter drev Richard Ramirez? Var slutade den problemfyllda tonåringen och var började seriemördaren?
52kallblodig mördareRichard Kuklinski har odödliggjorts som en torped som mördade för pengar och nöje
60bisarre Bobs mörka drömhusRobert Berdella blev ökänd för de sadistiska experiment han utförde på unga män
68död husvärdinnaDorothea Puente må ha sett ut som en kärleksfull gammal mormor, men hon hade mer än ett par skelett i garderoben - och trädgården
74den röda ripparenHur en giftig blandning av ofelbara alibin och primitiv kriminalteknik gjorde det möjligt för Andre Chikatilo att bli Rysslands sjukaste seriemördare
80trollet i ardennernaMichel Fournirets önskan att våldta och döda flickor förverkligades av hans älskarinna Monique Olivier
86btk:s "spelDennis Rader terroriserade Wichita i 30 år och retade polis och media med detaljer om sina fasansfulla gärningar tills han till slut gled ur
96beroende av mordAlexander Pichushkins offer var bara brickor i hans spel för att bli den mest produktiva seriemördaren i Ryssland
104det sovande monstretHans skenbara uppehåll i mördandet gav honom öknamnet "Grim Sleeper", men Lonnie Franklin Jr var långt ifrån vilande
114mord är "merishJoanna Dennehys till synes motivlösa mord gjorde henne till en av fyra kvinnor som låstes in på livstid i Storbritannien
120fångar mördaren i gyllene statenI årtionden undgick han rättvisan, men en ny DNA-teknik löste till slut fallet med Kaliforniens seriemördare Joseph DeAngelo

försvarar
djävulen

mordet är
"merish

den kvinnliga
mördare

födelsen
av ondska

dödshus
hyresvärdinna

beroende av
mord

den röda
rippare

den
sovande
monster

"spelet
av btk

den
slaktaren av
plainfield

dödligaste psykopaterna

mord
hotell

Sällan har någon seriemördare i historien gått till de ytterligheter som HH Holmes gjorde. Hans "slott" var ett monument över massmord i industriell skala, och dessutom en lukrativ affärsverksamhet

Ord Robert Walsh

In 1950-talets legendariska film med samma namn kallade regissören Orson Welles Scotland Yards "Black Museum" för ett "mordets mausoleum" Om det var någon byggnad som verkligen passade in på den beskrivningen så var det Chicagos World's Fair Hotel. Hotellet drevs av USA:s mest utstuderade seriemördare (och legitimerade läkare), doktor Herman Holmes, och tillgodosåg hans mörkaste önskningar.
Henry Howard Holmes (ett av många alias) föddes som Herman Webster Mudgett i Gilmanton, New Hampshire, 1860 och var bigamist, bedragare, seriemördare och läkare, som studerade medicin vid University of Michigan. Hans far var en våldsam alkoholist och Herman blev mobbad i skolan. En gång tog mobbarna med honom till en läkarmottagning där de plågade honom med ett skelett som förde sina beniga händer över hans ansikte. Holmes erkände senare att han först var livrädd, men att han sedan började njuta av upplevelsen. Kanske öppnade det en dörr i hans sinne som borde ha förblivit ordentligt stängd. Misshandlade, maktlösa människor blir ofta maktsökande förövare senare i livet. Pengar ger makt, men att skada andra ger en extra kick. För många seriemördare är motivet det ena eller det andra. Holmes ville ha båda.
På läkarutbildningen ägnade han sig åt försäkringsbedrägerier, stal lik från bårhuset och gjorde dem oigenkännliga för att kunna göra falska anspråk. Under olika alias bedrev han bedrägerier i flera delstater, men det var i Chicago som han byggde sitt "Murder Castle", ett monument över de lägsta formerna av avvikelse.
"The Castle" (som lokalbefolkningen kallade det) hette World's Fair Hotel och öppnade i tid för 1893 års World's Columbian Exposition, en utställning som visade upp uppfinningar som tilltalade amerikanerna vid den tiden. Det var en av de mest framgångsrika

h.h. holmes

"Mördarslottet

Holmes hotell var en specialbyggd dödsfabrik som lockade offer till sin sadistiska död och affärsmässiga avyttring

Det vore korrekt att säga att ingen annan amerikansk seriemördare har utvecklat en så sofistikerad och hängiven stil som Holmes. Hans hotell liknade ingenting som amerikanerna någonsin hade sett tidigare, och det förskräckte och traumatiserade även härdade detektiver. Idén om ett skräckens hus som styrs av en sadistisk psykopat som torterar och dödar sina gäster har spridit sig till populärkulturen och inspirerat till skräckfilmer, böcker och videospel. Tyvärr för oräkneliga offer var World's Fair Hotel inte en filminspelning och Holmes var inte ett fantasifoster i en manusförfattares fantasi. HH Holmes var alldeles för verklig.

Hemlig gömställe
Bredvid rännan var detta en säker och bekväm plats för Holmes att tillfälligt gömma lik innan han flyttade dem ner till källaren genom rännan.

Mörka rummet
Ett lufttätt metallvalv intill Holmes kontor som användes för förvaring och som gaskammare. En dold gasledning styrdes från kontoret, även om Holmes ibland helt enkelt lät offren få slut på luft.

falska dörrar
Den sadistiske Holmes brukade leka med sina "gäster" innan de dödades. Ett antal av hotellets dörrar öppnade sig mot väggar, för att förvirra och förfära.

Falluckor
Falluckorna ledde ner från gästrummen. Holmes använde dem för att flytta antingen lik eller drogpåverkade offer för att mördas eller avyttras i källaren.

Kvävningskammare
Ett lufttätt rum som Holmes använde för att långsamt kväva sina offer. När offret antingen lurats in eller förts dit kraftigt drogad stod Holmes ofta utanför rummet och lyssnade på hur de led.

Kontoret
Holmes kontor innehöll hans tysta larmsystem. Holmes visste när folk rörde sig på hotellet och kunde lokalisera exakt var de befann sig med hjälp av tysta larm kopplade till varje dörr.

Mottagningsrum
Helvetets förkammare, färska offer lockades igenom här och övertalades att hyra ett rum på just denna djävulens lekplats. Det var deras sista kontakt med omvärlden, de visste bara inte om det än.

Labyrinten
Inte den trevligaste platsen att snubbla runt på, groggy och livrädd, medan man återhämtar sig från en oväntad dos kloroform. Holmes njöt verkligen av psykologisk grymhet. Mord var en affärsverksamhet för honom, men det var också hans passion.

Jag föddes med djävulen i mig. Jag kunde inte rå för att jag var en mördare, lika lite som poeten kan rå för inspirationen att sjunga..

tidens största utställningar. Tusentals strömmade till Chicago och behövde hotell. Många av Holmes gäster lämnade aldrig staden levande.
Ett monument
till mord
Hotellet byggdes på en obebyggd tomt där det tidigare hade funnits ett apotek som ägdes av Elizabeth Holton, som anställde Holmes som assistent. Holton ville gå i pension och sålde det till Holmes 1889 utan att veta att han hade fått ihop pengarna genom att i hemlighet belåna inventarierna. För Holmes spelade det ingen roll. Holton försvann kort därefter och sågs aldrig till igen. När någon frågade hävdade Holmes att hon hade flyttat till Kalifornien. Apoteket revs och slottet började ta form.
Holmes organiserade byggandet på ett smart sätt. Han anlitade och avskedade byggnadsarbetare upprepade gånger och hävdade att de hade utfört dåligt arbete. På så sätt försäkrade han sig om att varje entreprenör visste lite om byggnadens layout och undvek att väcka misstankar. Vid öppnandet 1893 var det också en mycket märklig planlösning. Apoteket flyttades till bottenvåningen tillsammans med några andra småbutiker. På andra våningen och i källaren i den tre våningar höga byggnaden bedrevs hotellets egentliga verksamhet. Det vill säga den slentrianmässiga, sadistiska slakten av gäster, anställda, Holmes älskare och alla andra som han antingen ansåg vara problematiska eller helt enkelt kände för att mörda.
Hans offer var främst kvinnor, men inte alltid. Holmes ställde som villkor att de anställda skulle teckna en livförsäkring. Han betalade premierna och var ensam förmånstagare, vilket var praktiskt när de började dö med ovanlig regelbundenhet. Holmes hotell var inte bara ett mausoleum för mord; han gjorde seriemord till en lukrativ affärsverksamhet.
Hans kontor låg på andra våningen, som hotellets vaktmästare var instruerad att aldrig städa tillsammans med källaren. Här fanns trappor som till synes inte ledde någonstans och slutade med tomma väggar, blinda korridorer utan utgångar och dörrar som bara kunde öppnas från utsidan. Varje dörr var kopplad till ett tyst larm som gjorde att Holmes visste om någon försökte fly, och han kunde omedelbart lokalisera dem genom att se vilket dörrlarm de utlöste.
Holmes förråd på kontoret var också lufttätt - ett stålvalv förklätt till ett vanligt rum. Det var ett av hans favoritspratt att be en anställd att hämta något därifrån. När de hade kommit in smällde Holmes igen dörren och satte på gasen. Naturgas tar tid på sig att fylla ett rum, vilket gav Holmes maximal njutning när han lyssnade på dem dö.
Många av sovrummen var också lufttäta med gasrör anslutna - rör som varken gav ljus eller värme. En av Holmes favoritmetoder var att vänta tills offret sov och sedan slå på gasen och lyssna noga från utsidan när de kämpade, fick panik och långsamt kvävdes. För dem som sov lätt gjorde hans huvudnyckel och en stark dos kloroform dem hjälplösa, helt utlämnade till hans obefintliga nåd.
En hemlig hängningskammare innehöll en liten galge. Lagliga hängningar var avsedda att döda omedelbart och smärtfritt, men Holmes föredrog att långsamt strypa sina offer. Makten över liv och död räckte inte, inte heller pengarna han tjänade. Holmes ville, och kanske behövde, tillfoga offren största möjliga lidande. Det bevisades med all önskvärd tydlighet av ett annat hemligt rum av massivt tegel, endast tillgängligt genom en fallucka i taket. Holmes gillade att kloroforma vissa offer och sedan lämna dem där för att dö av svält och uttorkning.
Efter att ha förvandlat de övre våningarna till en specialbyggd dödsfabrik hade Holmes också flera olika sätt att göra sig av med sina offer. En falsk hiss förband de övre våningarna med en riktig skräckkammare. I källaren fanns två stora ugnar för kremering. Det fanns stora tunnor fyllda med koncentrerad syra. Kalkgropar och ett dissektionsbord fanns också förberedda, och Holmes använde dem regelbundet.
Partners i brott
Holmes agerade inte helt ensam. Hans hantlangare, den lakej som han senare hängdes för att ha mördat, var Benjamin Pitezal. Holmes rekryterade Pitezal 1889 efter att ha betalat borgen för att få ut honom ur fängelset för att hjälpa till med försäkringsbedrägerier. Pitezal beskrevs senare av en distriktsåklagare som: "Holmes verktyg... Hans skapelse."
Pitezal var Holmes närmaste medbrottsling och hjälpte till med bedrägerier, lockade till sig nya offer och levererade skelett till medicinska skolor. Pitezal visste inte att Holmes alltid hade haft för avsikt att mörda honom. Som Holmes skrev: "Redan innan jag visste att han hade en familj som skulle ge mig ytterligare offer för att tillfredsställa mina begär, hade jag för avsikt att döda honom."
Så kom tiden då Holmes skulle döda sin pålitlige medbrottsling, som vanligt med vinst. Han hade flytt Chicago 1893 och lämnat någonstans mellan 27 och 250 offer. Efter att Holmes övergett slottet anlände polisen och hans hemlighet var avslöjad. Efter att ha åkt till Texas, sedan Indiana, Toronto och Philadelphia övertalade Holmes Pitezal att anta aliaset "BF Perry" för ett försäkringsbedrägeri. Holmes sa till Pitezal att han skulle tillhandahålla ett oigenkännligt lik som påstods ha dödats i en explosion i ett laboratorium, kräva ut försäkringsbeloppet och dela det med honom. Olyckligtvis för Pitezal, som visste för mycket, skulle liket vara hans eget. Holmes kloroformerade honom och brände liket med bensen innan han gjorde anspråk på försäkringen.
En annan medbrottsling, den före detta tågrånaren och revolvermannen Marion Hedgepeth, blev Holmes fall. I Fort Worth, Texas, i juli 1894 blev Holmes kortvarigt fängslad efter en misslyckad bluff. Hedgepeth hade varit hans medbrottsling och de delade cell. I fängelset hade Holmes erkänt sin

Badrum
Offren försvann ner genom den dolda rännan till källaren och flyttades som tvättsäckar eller sopor. Holmes föredrog att göra en mer lugn och bekväm entré.

Förseglat rum
Detta rum var helt igenbommat och endast tillgängligt via en lucka i gästrummet ovanför. Holmes använde detta rum för att lämna offer som dog av hunger och törst.

En lukrativ handel

Holmes hade ständigt nya lik att göra sig av med; ofta gjorde han det med vinst

I Holmes källare fanns en sträckbänk, ett dissekeringsbord och en komplett uppsättning kirurgiska instrument. När offrets kropp hade befriats från kött och organ, som tryggt kunde försvinna in i en av hans ugnar, återstod benen. I moderna krematorier mals benen vanligtvis till pulver när ett lik har kremerats, men den penningmotiverade Holmes valde något skrämmande praktiskt.
Holmes anlitade ibland "artikulatorn" Charles Chappell för att rekonstruera hela skelett som sedan såldes till medicinska fakulteter. På så sätt gjorde Holmes sig av med offren på ett säkert sätt samtidigt som han utvecklade en lukrativ sidoverksamhet. Mord var både hans yrke och hans passion. Det är en oroande tanke att yngre läkarstudenter än i dag kan lära sig grundläggande anatomi med hjälp av en av USA:s mest hängivna och dödliga massmördare.

Han är ett underbarn av ondska, en mänsklig demon

OVANFÖR Pariserhjulet på Chicago Columbian Exposition 1893: Holmes drog nytta av denna berömda utställning och de många besökare som skulle leta efter rum

Chicago Times-Herald

han hade tidigare lovat Hedgepeth 500 dollar för att han skulle rekrytera en advokat som skulle delta i bedrägeriet.
När Holmes släpptes flydde han och lämnade Hedgepeth tomhänt. Hedgepeth ville hämnas och göra en uppgörelse. Han gav myndigheterna Holmes senaste alias och plats, och identifierade honom som den man som nu efterlystes i Chicago. Efter att Holmes flytt från Chicago hade hans fordringsägare och sedan detektiver besökt World's Fair Hotel och blivit traumatiserade av vad de funnit.
Slutet av linjen
Pinkerton-detektiverna spårade honom till Boston, där han arresterades, skenbart med anledning av Texasbedrägeriet. I själva verket fruktade de att han var på väg att fly landet och de ville ha extra tid för att fortsätta utreda Castle.
Vad de hade upptäckt förskräckte även de tuffaste detektiverna. De fann gaskamrarna maskerade som hotellrum. Den falska hissen ledde dem till källaren där de upptäckte sträckbänken, syratrummorna, ugnarna, kalkgroparna, det blodiga dissektionsbordet och de kirurgiska instrumenten, en hög med blodiga kläder, människohår och dussintals slumpmässiga ben från nu oidentifierbara offer. Man misstänkte att allt från 27 (han medgav att det var så många) till 250 offer checkade in på hotellet och checkade ut via källaren. En hemlig oljetank i källarväggen upptäcktes av en slump när en arbetare tände en tändsticka och detonerade ångor som enligt experter var tillräckligt giftiga för att vara dödliga inom några minuter. Holmes definierade aldrig tankens syfte, men det kan ha varit ytterligare en gaskammare. Ytterligare utredningar avslöjade försäkringsbedrägeriet och mordet på Benjamin Pitezal.
Holmes ställdes inför rätta för mordet på Pitezal i oktober 1895, och vid det laget var hans mordorgie allmänt känd. Oavsett utslaget i Pennsylvania stod han fortfarande inför rätta och en säker avrättning i Illinois för att ha drivit Mördarslottet. Pitezals fru och tre av hans barn hade försvunnit när de var i Holmes vård och hittats mördade, vilket gav åklagarna en ny chans om de behövde den. I slutändan gjorde de inte det. Holmes fälldes och dömdes till hängning.
Inför en säker avrättning i Pennsylvania och en trolig avrättning någon annanstans gjorde Holmes det som många seriemördare gör under liknande omständigheter: han erkände. Som vanligt tjänade han på det och sålde sitt erkännande till en tidning för 7 500 dollar. Han erkände att han drev Murder Castle, att han var inblandad i morden i Toronto (Mrs Pitezal och barnen) och i andra mord i Indiana och Illinois. Slutet kom den 7 maj 1895 på Moyamensing Prison i Philadelphia. Holmes var lugn och samlad, njöt av sin berömmelse och saknade ånger. Hans något ironiska sista önskan var att få sin kista inkapslad i betong för att hindra gravplundrare från att sälja hans kvarlevor. Hans sista ord var typiskt likgiltiga. När vice polisintendent Richardson placerade ut snaran sa Holmes: "Ta den tid du behöver, gamle man." Richardson gjorde just det. Antingen var droppet för kort eller så var snaran felplacerad, och Holmes ströps i 20 minuter innan han slutligen dog.
I augusti 1895 eldhärjades slottet. Vittnen rapporterade att två män lämnade byggnaden strax innan flera stora explosioner skakade den. Lokalbefolkningen misstänkte att mordbrännarna antingen var andra medbrottslingar som hoppades kunna förstöra bevis eller (mer troligt) upprörda lokalbor som ville undvika att byggnaden blev en morbid turistattraktion. Byggnaden överlevde fram till 1938, då den ersattes av Englewood-filialen av US Postal Service som står där idag.
Ett annat, något mer skrämmande efterord kommer från en annan amerikansk seriemördare, också han läkare. När Michael Swango (med smeknamnet "Double O" för sin uppenbara licens att döda) greps 1997 för att ha mördat dussintals patienter, hittade polisen en anteckningsbok med referenser till seriemördare. En av dem var Holmes, som Swango beskrev nästan med vördnad: "Han kunde se sig själv i spegeln och intala sig att han var en av de mäktigaste och farligaste männen i världen, han kunde känna att han var en förklädd gud."

Holmes arkitektoniska mardröm

Välkommen till Mördarslottet: du kan checka ut när du vill, men du kan aldrig lämna

Innehavarens namn:
Herman Webster Mudgett alias Herman Howard Holmes
Född:
16 maj 1861, Gilmanton, New Hampshire
Död:
7 maj 1896, Moyamensingfängelset, Philadelphia, Pennsylvania

Holmes barndom var våldsam och grym. Hans far var en våldsam alkoholist och skolans mobbare plågade honom obevekligt. Det har föreslagits att hans perversa natur kom till ytan när de trängde in honom i ett hörn på en läkarmottagning och traumatiserade honom med ett skelett som användes för anatomidemonstrationer.

51 dörröppningar

"Mordslottet" hade många dörröppningar som bara ledde ut till tomma väggar för att förvirra och skrämma eventuella offer som försökte fly.

100

fönsterlösa rum

Gästrummen saknade fönster. När offren var inlåsta hade de inget sätt att varna någon för sin situation. De kunde inte heller bli sedda.

$12,000

Han fejkade en gång sin död med en livförsäkring på 20.000 dollar, och Holmes tjänade tusentals dollar till genom att använda lik i bedrägliga anspråk och göra sig själv till ensam förmånstagare. Holmes övertalade Benjamin Pietzel att försäkra sig för 12.000 dollar (över 350.000 dollar idag) innan han dödade honom.

$25k

250

Holmes begick så många som 200-250 mord, huvudsakligen för pengar. Andra var på medbrottslingar och älskare som han trodde kanske visste för mycket och några, utan tvekan, var helt och hållet av passion för mord.

ERKÄND

BEKRÄFTAD

FÖRSÖKT

SAKNAS

10

20

30

40

50+

4 trappor

Vissa av Murder Castles trappor ledde till återvändsgränder utan utgångar, för att förvirra boende och offer.

12+

Hemliga fängelser

Minst 12 gästrum, förmodligen fler, kunde bara öppnas från utsidan. När man väl gått in, kom man inte ut igen. Inte levande, i alla fall.

Olagliga aborter

Holmes utförde många av dessa, och tog hand om alla som dog under proceduren. Dussintals, kanske hundratals kvinnor använde sig av hans tjänster.

juni 1882

Holmes skrev in sig vid University of Michigan och studerade medicin på detta datum. Han började sin onda försäkringsverksamhet strax därefter.

1 av en sort

"Mördarslottet" är unikt i amerikansk kriminalhistoria. Holmes är den ende amerikanske seriemördare som har varit så utstuderad.

$20k

$15k

$10k

$5k

själv

lik

pitezel

försäkrad person

3 fruar

Efter att ha gift sig med Clara Lovering och övergett henne för Myrta Bellknap gifte sig Holmes bigamiskt med Georgiana Yoke i Denver, Colorado. Han hade alltså tre fruar samtidigt.

3 tidigare mord

Han var misstänkt för mord långt innan han kom till Chicago. Åtminstone tre misstänktes, men bevisades aldrig.

4 stater,
2 länder

Holmes reste. Hans brott omfattade Texas, Illinois, New York och New Hampshire. Han dödade också tre offer i Toronto, Kanada.

© Ian Moores grafik

Albert Fish var inte den ödmjuke man han verkade vara, utan en vidrig pedofil och sadistisk kannibalmördare som inte kände några gränser

Ord och begrepp Tanita Matthews

Albert Fisk

Seriemördaren, kannibalen och våldtäktsmannen Albert Fish skröt med att han "hade barn i varje stat"

Even 90 år efter sin död sänder namnet Albert Fish en våldsam våg av rädsla och skräck genom hjärtat på barn och vuxna. The Werewolf of Wisteria, The Gray Man, The Brooklyn Vampire, The Boogeyman - alla dessa namn fick Fish när han sopade bort barn från gatan, från deras hem och sedan utsatte dem för de mest extrema och våldsamma sadomasochistiska handlingar. Han torterade deras små kroppar och dödade dem innan han rostade deras "söta små" skinkor i ugnen och slukade dem i flera dagar i sträck. Fish skröt med att han hade "barn i varje delstat" i hela USA. Han påstod sig på ett eller annat sätt ha attackerat minst 100 barn. Men hans mest sensationella mord var det på den söta, änglalika tioåriga Grace Budd, som han tog mitt framför näsan på hennes föräldrar.
Den ökände mördaren föddes 1870 som Hamilton Howard Fish i Washington DC. Hans far, Randall, som var 43 år äldre än hans mor, dog när han var fem år gammal, vilket tvingade hans mor att placera honom på St John's barnhem medan hon sökte efter ett jobb som gjorde att hon kunde ta hand om Fish helt och hållet. Fish erkände: "Det var där jag började fel." Han lärde sig att njuta av den smärta som han själv och andra pojkar tillfogades genom de slag de fick. Han fick smeknamnet Ham-and-Eggs av de andra pojkarna och bytte namn till Albert för att slippa bli retad. När Fish var nio år fick hans mamma ett jobb för regeringen, så hon återvände och tog med honom hem.
Vid 12 års ålder inledde Fish sitt första homosexuella förhållande med en telegrafistpojke, vilket öppnade hans ögon för ett antal sexuellt avvikande praktiker, bland annat konsumtion av avföring (koprofagi) och urin (undinism) samt voyeurism. Innan han gifte sig vid 28 års ålder och blev far till sina sex barn hade han ägnat sig åt manlig prostitution, förgripit sig på unga pojkar och besökt badhus och bordeller. Hans äktenskap med en nio år yngre kvinna arrangerades av hans mor och varade i 14 år. År 1917 lämnade hans fru honom för en man som bodde i deras hus. Hon tog med sig allt och lämnade Fish med sex barn att ta hand om - det yngsta var tre år gammalt.
Vid den här tiden påstod Fish att han började höra röster från Gud som sa åt honom att tortera barn. Psykisk hälsa

Där fisken tidigare bodde

Mord och dråp hus

Berg väg

Såg mill river parkway till elmsford

ovan Mer än än 50 fingrar, ben och andra ben hittades av detektiver nära huset där Albert Fish mördade Grace Budd

problem var ett vanligt tema i familjen Fish: hans farbror led av mani, hans bror var intagen på mentalsjukhus, hans syster hade fått diagnosen "psykisk sjukdom" och hans mor hade hörsel- och synhallucinationer.
Lätt byte
Efter att hans äktenskap gått i kras fortsatte Fish med sina perversioner. Han försörjde sig som målare och dekoratör och flyttade därför runt en hel del. Många gånger flyttade han vidare eftersom det upptäcktes att han var ovanligt vänlig mot barnen i huset eller grannskapet. Fish gav sig särskilt på afroamerikanska barn eller mentalt handikappade, eftersom han ansåg att det var de offren som folk skulle bry sig minst om.
Den 25 maj 1928 svarade han på en annons som han hade sett i tidningen. Den löd "Ung man, 18 år, önskar position i landet. Edward Budd, 406 West 15th Street." Tre dagar senare stod Fish på tröskeln till familjen Budds hem i West Chelsea och presenterade sig som "Frank Howard", en bonde från Farmingdale i New York. Han berättade för Delia Budd att han ville anställa hennes son och hans vän Willie och att han skulle skicka bud efter dem om några dagar. Fish planerade egentligen att binda Edward, stympa honom och se honom blöda ihjäl. Han dök inte upp några dagar senare för att hämta pojkarna, men skickade ett telegram för att be om ursäkt och föreslå ett alternativt datum för sin ankomst. Han kom med gåvor i form av ost och jordgubbar "från sin gård". Familjen bjöd honom att sitta ner och äta lunch med dem, där Fish uppförde sig som en kärleksfull farförälder till familjen Budd.
Medan de satt och pratade om den gård som "Frank Howard" hade uppfostrat på egen hand efter att hans fru lämnat honom och hans sex barn, kom familjen Budds dotter Grace in, klädd i sin bästa söndagsklädsel. Hon var en uppenbarelse i en vit bomullsklänning med vita strumpor och ett snöre av vita pärlemorskimrande pärlor runt halsen. Fish blev förälskad i den lilla flickan och ändrade sig om sitt tilltänkta offer.
Han berättade för hennes föräldrar att han var på väg till sin systerdotters födelsedagsfest i sin gifta systers hus på Columbus och 137th Street. Hans systerdotter var i samma ålder som deras dotter, berättade han, och frågade om Grace ville följa med honom på kalaset Makarna Budd hade knappt lämnat sitt eget kvarter och kände inte till platsen, så Delia var inte så säker, men hennes man ingrep. "Hon ser ändå inte så många goda tider. Låt henne gå. Hon är alltid instängd i den här mörka källaren", sa han till sin fru. Så de gick med på att lämna över henne till den till synes välvillige gamle mannen. Fishs farfarsgestalt lämnade Budd-hushållet med Grace i sitt grepp mycket levande, men inte så länge till.
Fish hade sagt till Graces föräldrar att han skulle ta med henne hem klockan 21.00. När paret inte var tillbaka vid 23-tiden intalade sig föräldrarna att festen kanske hade gått överstyr och att de hade bestämt sig för att stanna över natten. Men nästa morgon fanns det fortfarande inga tecken på deras dotter. Hennes far försökte spåra adressen, men upptäckte att Columbus Street bara gick till 109th Street. Han visste inte vad han skulle göra härnäst och skickade sin son Edward till närmaste polisstation, där han hänvisades till byrån för saknade personer. Utredarna skickade ut ett team för att söka efter Grace.
Utredarna försökte spåra "Howard" via motorfordonsbyrån, medan ett annat team började spåra telegrammet från Western Union som "Howard" hade skickat till Edward om sitt besök. Den listige mördaren hade dock lagt beslag på det från Budds spiselkrans och hävdade att han ville klaga hos Western Union på att det hade blivit feladresserat. Graces föräldrar fick se ansiktsbilder på olika barnmisshandlare och brottslingar, men ingen av dem liknade den gamle mannen som kom på te. Allt Fish hade sagt var en lögn. Han var omöjlig att spåra. Budds skulle förbli ovetande om var deras dotter befann sig i flera år.
Döda ändar
Posttjänstemännen på Western Union sökte igenom tiotusentals duplicerade telegram för att hitta det som skickats av "Howard". Det tog dem 15 timmar att hitta det, men den enda ledtråd de kunde få fram var att det hade skickats från ett kontor i East Harlem. Utredarna övervägde att söka igenom varje hem i området, men insåg att det var omöjligt. De fick en annan idé. Den ost och de jordgubbar som "Howard" hade tagit med sig kunde inte komma från hans påhittade gård. De spårade upp gatuförsäljaren som hade sålt jordgubbarna till den gamle mannen. Han gav en beskrivning av mannen men kunde inte komma ihåg något viktigt om honom.
Mer än 1.000 flygblad trycktes upp och delades ut av Missing Persons Bureau, med den vackra flickan, i hopp om att någon skulle se hennes ansikte och ge en ledtråd om vart hon hade tagit vägen. I juni fick paret Budd ett brev undertecknat av "JFH", som påstod att de hade tagit Grace och att hon var i säkerhet och mådde bra och inte alls var hemsjuk. Hon hade fått en sällskapskatt och en kanariefågel som hette Bill. Brevets författare hävdade att de inom en snar framtid skulle ordna så att Grace kunde komma på besök. Vissa poliser trodde att brevet var äkta, medan andra var skeptiska. Fallet kallnade och det dröjde inte länge förrän den dagliga rapporteringen i tidningarna om Graces kidnappning dog ut.
En fängelsedirektör i Florida fick ett av flygbladen. Beskrivningen av "Howard" påminde honom om en man vid namn Albert Corthell som hade avtjänat fyra års fängelse 1922 för förskingring. Ju mer han tänkte på saken, desto mer övertygad blev han om att det var den man som beskrevs i flygbladet.

RÄTT Sex år år efter Graces försvinnande fick Mrs Budd ett grafiskt och oroande brev från Fish som beskrev hennes dotters öde. Där stod det:

Fish trodde att det han hade gjort mot sina offer var "rätt", annars skulle en ängel från Gud ha stoppat honom. Han diagnostiserades med religiös psykos

Grace Budd var det sista kända offret för Albert Fish, även om polisen misstänkte att det kan ha funnits ett antal andra offer som han riktade in sig på

Piquerism

Efter gripandet undersöktes Fish. Röntgen visade nästan 30 nålar i hans ljumskar

"Jag har alltid haft en önskan att tillfoga andra smärta och att få andra att tillfoga mig smärta. Jag verkade alltid njuta av allt som gjorde ont." Fishs längtan efter smärta började redan i unga år, något som inte är ovanligt enligt Neel Burton MD från Psykologi idag: "Det verkar som om män med sadistiska drifter tenderar att utveckla dem vid en tidigare ålder." När Fish blev äldre utvecklades hans sadomasochistiska tendenser. Han tyckte om att sticka in nålar i ljumsken och dra ut dem. Hans barn mindes till och med att de hittade nålar i hans böcker, utan att veta vad de skulle användas till. Ibland, när Fish stack in en nål i ljumsken, kunde han inte dra tillbaka den. När han röntgades efter gripandet stod det klart att några av nålarna satt nära vitala organ och att de hade börjat erodera efter att ha suttit där så länge. Burton uppmärksammar också den berömde Sigmund Freud och hans teorier. "Freud anmärkte att tendensen att tillfoga och ta emot smärta under samlag är 'den vanligaste och viktigaste av alla perversioner' och tillskrev den - som så mycket annat - den ofullständiga eller avvikande psykologiska utvecklingen i tidig barndom. Fish själv medgav alltid att hans tid på St John's Orphanage var det som fick honom att börja sin destruktiva bana med sadomasochism, vilket ledde till utvecklingen av hans perversioner."

Han tog fram sitt foto ur fängelsearkivet och granskade det. Corthell var en bedragare, men var han kapabel att kidnappa ett barn? Fängelsedirektören skickade sitt fotografi till New Yorks polischef Joseph Warren. Avdelningen hade fått hundratals "ledtrådar" under de senaste månaderna, en del av dem legitima, men inte alla. De undersökte dock alla möjligheter för att hitta det försvunna barnet.
William Vetter, en biträdande föreståndare för Society for the Prevention of Cruelty to Children i Brooklyn, berättade för utredarna att bara några dagar innan Grace fördes bort hade en man som stämde in på beskrivningen av "Howard" kontaktat honom, intresserad av att adoptera en sexårig flicka. Han var misstänksam mot den gamle mannen och bokade in en ny intervju med honom, men han återvände inte. Polisen bjöd in Vetter till stationen för att titta på de fotografier de hade av möjliga misstänkta. Vetter valde ut fotografiet på bedragaren som skickats över av fängelsedirektören.
När polisen visade bilden för Graces föräldrar var hennes far inte helt säker, och inte heller hennes bror Edward. Men hennes mor kände igen honom direkt. Månader senare fick polisen ett tillförlitligt tips om att mannen de jagade befann sig i Ohio. Utredare skickades till Mellanvästern men lyckades inte hitta den påstådda kidnapparen. Två år gick och fortfarande var Grace inte närmare att återföras till sin oroliga familjs kärleksfulla armar.
Detektiverna sökte fortfarande efter Corthell, men den 3 september 1930 gick en kvinna vid namn Jessie Pope in på West 20th Street Station och meddelade stationsinspektören att hennes särbo Charles Pope var inblandad i kidnappningen av Grace. Mrs Pope påstod att hon för ett par år sedan, när hon och hennes man var osams, fick ett meddelande från honom om att hon skulle möta honom i hörnet av High och Smith Street. När hon anlände hade han i sitt sällskap en liten flicka med kort brunt hår och klädd i sina söndagskläder. Hon ombads att ta hand om flickan medan Pope var på affärsresa, men han ville inte närmare gå in på vilken typ av affärsresa det rörde sig om eller vem flickan tillhörde.
Hennes avvisande av hans begäran ledde till att paret började gräla och Pope vände på klacken och gick mot färjan med den lilla flickan. På frågan om varför hon inte hade anmält detta tidigare svarade fru Pope att hon hade blivit allvarligt sjuk. När hon tillfrisknade hade sagan lugnat ner sig och hon hade glömt bort händelsen. Det var först när hon såg tidningarna rapportera om att Graces kidnappare identifierats som en Mr Corthell som hon drabbades av skuldkänslor och bestämde sig för att tala ut.
Charles Pope greps dagen därpå i den lägenhet han delade med sin änka och syster. Vittnen, inklusive Graces mor, identifierade Pope. Den 66-årige mannen hölls häktad i mer än tre månader i väntan på rättegång. Hans borgen fastställdes till 25.000 dollar. Pope bedyrade sin oskuld, men hans fru berättade för media att han var en farlig man som hade suttit på ett mentalsjukhus i flera månader. Det fanns en stor mängd indicier kring Pope, men efter ett tag började utredarna ifrågasätta om han verkligen var den man de var ute efter. Vid rättegången befanns han vara oskyldig och man upptäckte att historien hade varit ett hämndgirigt trick från hans ex-fru. Dessutom bevisades det att Corthell också var oskyldig. Polisen hade förlorat båda de huvudmisstänkta och fallet blev återigen kallt.
Medan byrån för försvunna personer utredde och knöt ihop säcken med Corthell och Pope, greps en annan gråhårig man för att ha skickat obscent material, nämligen brev, med posten till kvinnor som han hade valt ut från olika annonser i tidningar. Det var Fish som påstod sig vara filmproducent i Hollywood i sina snuskiga brev till de uppriktiga damerna. Förvirrad, en bok om Fishs liv av Harold Schechter, refererar till ett av de obscena brev som Fish skickade till en hushållerska i New York som han hade hittat i "situations wanted"-annonserna. "Säg till mig när du vill göra nummer 2. Jag ska ta dig över mina knän, dra upp dina kläder, ta ner dina kalsonger och hålla min mun mot din söta honungsfeta röv och äta ditt söta jordnötssmör när det kommer ut färskt och varmt. Det är så de gör det i Hollywood", skrev han. Domaren beordrade att Fish skulle observeras i tio dagar på Bellevue-sjukhuset. Han var där i nästan 30 dagar totalt innan han släpptes till sin dotters vård.
Att ta betet
Fish var en till synes artig gammal man som var samarbetsvillig med sjukhuspersonalen, men han bar på en mörk, demonisk hemlighet som drevs av hans sexuella lust för barn. År 1924 lockade Fish bort Francis McDonnell från att spela fotboll med sina vänner på Long Island. Hans kropp hittades under grenar i en närbelägen skogsdunge, avklädd, misshandlad och

Redskap för Helvetet

Katten med nio svansar, köttyxan, kniven, handsågen och den spikförsedda paddeln var Fishs verktyg för att få utlopp för sina sadistiska impulser

Fish torterade, lemlästade och mördade de små barn som han valde ut som sina offer med sina "helvetesredskap". Vid ett tillfälle försökte Fish testa sina verktyg på ett barn som han hade förgripit sig på, Cyril Quinn. När Quinn och hans vänner spelade fotboll på en trottoar bjöd Fish in dem till sin lägenhet för att äta smörgåsar. Medan de två pojkarna brottades på Fishs säng drog de loss hans madrass. Under den fann de Fishs "redskap" och flydde från lägenheten. När han kidnappade Grace Budd gick han ombord på ett tåg och åkte mot Wisteria Cottage, När han klev av tåget och öppnade sina armar för Grace att hoppa in i stannade hon och gick tillbaka för att hämta paketet med verktyg som Fish hade lämnat på sin plats. Hon gav den gamle mannen verktygen som, liksom många före henne, skulle hjälpa till med hennes ohyggliga död och stympning. Fish erkände senare att han skulle ha skonat hennes liv om hon inte hade lämnat över verktygen.

Spikförsedd paddel
Fisk tillverkade sitt eget instrument, som var en paddel med 3,5 centimeter långa spikar inbäddade i den. Vid mer än ett tillfälle mindes hans barn hur han smiskade sig själv med den spikförsedda paddeln tills han blödde. Han uppmuntrade också sina egna barn och deras vänner i grannskapet att smiska honom med paddeln tills han blödde.

Handsåg
När Fish hade dödat sina offer dissekerade han deras kroppar. Han tog inte med sig hela kroppen hem, utan valde ut sina styckningsdelar, oftast barnets skinkor och delar av ansiktet, och tog med sig dem hem. De resterande kroppsdelarna skulle han göra sig av med så effektivt som möjligt.

Katt-i-nio svansar
Fisk använde en hemmagjord anordning som kallades en katt-i-nio-svansar. Fish gillade särskilt att bli smiskad och piskad, och gillade också att utsätta andra för detta. Anordningen tillverkades av ett av hans bälten som klipptes på mitten och sedan delades i sex remsor som var cirka åtta tum långa. Det var denna anordning som han använde på den fyraårige Billy Gaffney 1927.

Kött Klyvare
På fish påstod att Gud hade sagt åt honom att döda barnen och stympa deras oskyldiga kroppar med köttyxor.

Kniv
År 1910 höll Fish den 19-årige Thomas Kedden fången i ett övergivet hus i fem veckor för sadistisk tortyr och sex. Vid ett tillfälle försökte han kastrera Kedden med en kniv. Han skar bara av halva hans penis och hällde vatten på såret tillsammans med peroxid innan han smorde in vaselin i en ren näsduk och applicerade det. Han lade en 10-dollarsedel i pojkens ficka innan han gick.

ovan Detektiver sökte igenom Wisteria Cottage med en metalldetektor i hopp om att hitta den kökskniv som Fish hade använt vid mordet på Grace Budd. Instrumentet hittades dock aldrig

© Corbis, Getty Images, Alamy, Kym Winters

strypt med sina hängslen. Det fanns också bevis för att han hade utsatts för sexuella övergrepp. Hans mamma beskrev att hon tidigare på dagen hade sett en främmande man som hängde i området. "Allt med honom verkade blekt och grått", sa hon. Polisen var osäker på om en åldring hade kunnat uppbåda styrkan att döda en ung pojke. Oavsett vilket utredde de mordet grundligt, men hittade aldrig den "grå mannen".
I Brooklyn tre år senare lekte fyraårige Billy Gaffney utomhus med sin granne Billy Beaton och 12-årige Johnny McNiff. Utan förvarning försvann de två Billys helt enkelt. Beatons pappa hittade så småningom sin son på taket till en närliggande byggnad. När han frågade honom vart hans vän hade tagit vägen svarade en rädd Billy: "Boogeyman tog honom." Polisen sökte förgäves igenom grannfastigheter och fabriker. De misstänkte att han kunde ha fallit i kanalen fem kvarter från deras hem och muddrade den för att leta efter en kropp. När sökandet efter den unge pojken visade sig vara resultatlöst ombads Billy att beskriva "the Boogeyman". Han berättade att han var en smal gammal man med grått hår och en grå mustasch.
Fish berättade senare för sin advokat om Gaffneys öde. Han hävdade att han hade tagit pojken till ett ensligt hus på Riker Avenue nära soptipparna. Med hjälp av verktyg som en tung hemmagjord kattsvans piskade han det nakna barnet tills blodet forsade nedför benen. Han skar av pojkens öron och näsa och skar upp hans mun från öra till öra. När Fish var klar med att sticka ut Gaffneys ögon hade den lille pojken dukat under för smärtan och var död. Fish slaktade barnet, slängde de oönskade kilona kött i avfallet och njöt av några få utvalda delar. Hemma påstod han sig ha lagat en gryta av öronen, näsan och magbitarna tillsammans med lök, morötter och rovor. "Det var gott", sa han. I sin ugn påstod han sig ha grillat Gaffneys skinkor, som hade sprättats upp och fyllts med bacon, och med jämna mellanrum överröstat baken med en träsked. Pojkens könsorgan hade också skurits bort för att slukas. Fish sade att han inte kunde tugga på barnets testiklar, men att hans penis var "söt som en nöt", och att han hade ätit upp Gaffney under en fyradagarsperiod.
En grym bekännelse
Sedan mordet på Grace Budd hade Fish suttit i polisförvar ett halvt dussin gånger på olika åtalspunkter, från småstölder till att ha skickat obscena brev. Varje gång lämnade han stationen oupptäckt medan utredarna fortsatte sin jakt på Graces kidnappare. Sex år gick utan några nyheter om vad som hände med den unga flickan. År 1934 fick hennes mor ett brev. Hon var analfabet och gav det till Edward som läste det högt, omedveten om vad han var på väg att säga.
Brevet var en vidrig och grotesk bekännelse om vad som hade hänt med deras dotter. Hon hade blivit bortförd, mördad och hennes kropp hade stekts för att förtäras av ett kannibalistiskt monster. Brevet togs med till utredningsgruppen. Även om ingen ville tro att det var sant, och att det bara var en pervers galning som spelade spel, hade författaren inkluderat slående detaljer om Howards besök. Handstilen var också identisk med den i det telegram som den gamle mannen hade skickat via Western Union. Kuvertet innehöll ytterligare en ledtråd - ett sexkantigt emblem med bokstäverna NYPCBA, som stod för New York Private Chauffeur's Benevolent Association.
Ett krismöte med medlemmar i föreningen planerades enligt polisens instruktioner. Handstilar på medlemsformulär jämfördes för att hitta en som var identisk med "Howard". Medlemmarna ombads sedan att rapportera alla som kunde ha tagit föreningens brevpapper. En vaktmästare trädde fram och erkände att han tagit pappersark och kuvert. Han hade lämnat dem i sitt gamla inneboende på 200 East 52nd Street i rum nummer sju. Hyresvärdinnan i byggnaden förhördes om vem som bodde i det rummet. Hon tyckte att beskrivningen av Graces kidnappare lät exakt som den man som hade bott där i två månader, Albert H Fish. Detektiverna kom dock för sent, eftersom han hade checkat ut för flera dagar sedan, men hade sagt att han skulle komma tillbaka för att hämta ett brev som han väntade från sin son.
Den 13 december 1934 fick kriminalpolisen ett samtal från hyresvärdinnan. Fish var tillbaka och letade efter brevet. Polisen stormade in i pensionatet för att hitta den svårfångade barnamördaren. De mötte en bräcklig och mager man med en tekopp i handen som inte såg mer skadlig ut än vilken annan omhuldande mor- eller farförälder som helst. På frågan om han var Albert Fish reste sig den gamle mannen upp och nickade. I en handvändning tog han fram ett rakblad och höll det framför sig. En polisman brottade bort vapnet och vred den gamle mannens hand hårt i sitt triumferande grepp.
Döden för ett monster
Fish erkände allt och berättade för polisen att han 1928 hade övermannats av en "blodtörst" och en okontrollerbar önskan att döda. Efter att ha lämnat Buddparets hus hade han tagit tåget till byn Worthington i Westchester och tagit sig till Wisteria Cottage med Grace i släptåg. Han bad den lilla flickan att leka utomhus medan han utförde några sysslor. Inne i huset klädde han av sig och kallade sedan in den lilla flickan som gömde sig i en garderob. När hon kom in med en blombukett i handen till den gamle mannen kom han ut ur garderoben naken, vilket hade fått henne att gråta.
Hon försökte springa iväg, men Fish var för snabb. Han tog strupgrepp på henne, bar in henne i rummet och lade henne på golvet. Han placerade sitt knä på hennes bröst och ströp den lilla flickan. Det tog mindre än fem minuter, och under tiden fick han två ofrivilliga utlösningar. Han stöttade upp hennes kropp över en färgburk och halshögg henne med en köttyxa, och tryckte ner vapnet så hårt han kunde. Han berättade för polisen att han så snart han hade gjort det överväldigades av sorg. "Jag skulle ha gett mitt liv inom en halvtimme efter att jag gjort det för att ge henne det tillbaka", sa han till dem. Trots detta styckade han hennes kropp så att den blev lättare att hantera, tog de delar han helst ville äta och slängde resten över stugväggen några dagar senare.
Trots försvarets argument om att Fish borde betraktas som sinnessjuk, beslutade en jury annorlunda och han dömdes till döden i elektriska stolen för sina brott. Som sista måltid åt han en T-benstek (med benet borttaget av rädsla för självskadebeteende) och kyckling, även om han bara lyckades få i sig några få munsbitar. Han gick lugnt och stilla mot dödskammaren och hjälpte personalen att spänna fast honom i stolen. Han var likgiltig inför döden. Han dödförklarades efter tre minuter i den elektriska stolen och blev med sina 64 år den äldsta personen som avrättats i det ökända Sing Sing-fängelset.

ovan Rättegången rättegången mot Albert Fish inleddes den 11 mars 1935 i White Plains, New York. Fish stod anklagad för det överlagda mordet på Grace Budd 1928

Förutom det fruktansvärda brev som Fish skickade till Mrs Budd, erkände han också i sex separata erkännanden, som han alla undertecknade för att stärka deras legitimitet

Den

slaktaren från Plainfield

Vad var det som gjorde att Ed Gein gick från att vara en bonde i Wisconsin på 50-talet som skötte sig själv till att bli en gravgrävande mördare som förvandlade människokroppar till hushållsföremål?

Ord och begrepp Paul Donnelley

ed gein

Tör omvärlden framstod familjen Gein som vilken sekelskiftesfamilj som helst i Plainfield, Wisconsin, eller för den delen som en familj från nästan vilken tidsepok som helst i västvärlden. Eftersom endast Ed uppnådde någon form av ökändhet är det svårt att berätta mycket om familjens liv, förutom det som finns i offentliga register.
Det har förekommit många obekräftade rapporter om händelser i Geins hushåll, och man måste vara försiktig med sensationslystna reportage när det gäller ett fall som detta.
Hans far, George Gein (med långt "e" som i fiend och som inte rimmar på swine), föddes den 4 augusti 1873. George var inte mer än ett litet barn och bodde i Coon Valley, Wisconsin, när hans mor, far och äldre syster gav sig iväg in till staden för att göra några ärenden. Han såg dem aldrig igen. En störtflod drog fram och sköljde bort dem alla till deras död. Den unge George uppfostrades av sina morföräldrar och efter att ha slutat skolan gick han i lära hos en smed. Han såg dock mer för sig än att sko hästar, så när han var 20 år gammal tog George sitt pick och pack och gav sig av till storstaden. Han drev från jobb till jobb, stannade bara en kort tid på varje arbetsplats och fann oftast tröst i flaskan.
Augusta Wilhelmine Lehrke, fem år yngre än sin blivande make, föddes den 21 juli 1878 i en stor och djupt religiös familj av tyska invandrare. När Augusta växte upp blev hon förskräckt över vad hon såg som den moraliska slappheten i världen omkring henne. Hon var dömande, kritisk och orubblig. Tillsammans med hennes föga estetiskt tilltalande utseende kan man säga att Augustas danskort inte var särskilt välfyllt.
Vad hon såg i George Gein, eller vad han såg i henne, får vi aldrig veta. Kanske var det faktum att båda var praktiserande lutheraner - hon mer troende än han - tillräckligt för att binda dem samman. Kanske var det ett behov av kamratskap. I vilket fall som helst gifte de sig den 4 december 1899. Två söner blev resultatet av äktenskapet, som dock aldrig kunde betraktas som lyckligt.
Parets första son föddes den 17 januari 1901 och de döpte honom till Henry George. Långt senare, fem år och sju månader senare, i augusti 1906, kom deras andra son, Edward Theodore.
Augusta hade hoppats att hennes andra barn skulle bli en flicka; vid den här tiden föraktade hon starkt de flesta män, och denna synvinkel blev inte bättre av Georges skicklighet med sina knytnävar. De två pojkarna såg hjälplöst på när George - i sina koppar - slog sin fru. Hon tog emot slagen under tystnad, men efteråt gick hon ner på knä och bad till Gud att han skulle slå hennes oduglige make.
År 1909 köpte George en kött- och livsmedelsbutik på 914 Caledonia Street, La Crosse, Wisconsin, men det var snart Augusta som tog över. Stadskatalogen från 1909

vänster Till och med när han greps framstod Ed Gein som så lugn och vänlig som någon i Plainfield någonsin hade sett honom - nästan som om han var omedveten om, eller kanske helt accepterade, sitt öde. Hans metoder och vanor var förvisso ohyggliga, och om han inte hade gripits, vem vet vad eller vem mer som hade hamnat i hans eländiga "verkstad

ovan Bernice Worden var det sista (kända) offret för Gein. Det är mycket möjligt att han hade drabbats av samma "dåsighet" som tvingade honom att plundra gravar när han dödade butiksägaren

Ja, det stämmer Geins besök på Worden's, där han sköt Bernice genom halsen, var med all säkerhet överlagt. Staden var lugn och många av männen var ute och jagade

angav George som ägare till butiken; två år senare var Augusta nu den officiella ägaren och George var bara en kontorist.
På baksidan av butiken fanns en fönsterlös uthusbyggnad. Pojkarna Gein förbjöds att gå in, en uppmaning som bara väckte deras nyfikenhet. De såg djur gå in i byggnaden och vid flera tillfällen hörde de skrik och jamanden.
En dag var Ed ensam och hade ingen aning om var hans föräldrar befann sig. Han gick mot uthuset och märkte att dörren stod lite på glänt. Han gick mot den med hjärtat i halsgropen. Det han såg därinne skulle komma att påverka honom djupt för resten av hans liv.
En gris hängde upp och ner i en kedja i taket. Hans far höll djuret stilla medan hans mor körde en kniv längs dess mage och spillde dess inälvor i en stor metallhink vid hennes fötter. Båda Geins bar blodstänkta läderförkläden. Ed måste ha gett ifrån sig ett ljud, för hans mor vände sig mot honom. Han skulle aldrig glömma synen av hennes kropp täckt av blod och slem.
En som är udda
I slutet av 1913 flyttade paret Gein ut ur staden och in på en mjölkgård nära Camp Douglas, fyra mil öster om La Crosse. Augusta fruktade att lokalbefolkningens "moraliska fördärv" skulle påverka hennes älskade söner. På gården skötte familjen Gein om korna och odlade råg, men av skäl som bara Augusta kände till var hon inte nöjd, och familjen flyttade igen mindre än 12 månader efter att de hade anlänt.
År 1914 flyttade familjen Gein till en 195 hektar stor gård i Plainfield, som lokalbefolkningen efter en tidigare ägare kallade John Greenfields gamla ställe. Precis som med butiken registrerades fastigheten endast i Augustas namn - en ovanlig företeelse på den tiden då män normalt sett var fastighetsägare. När de väl hade flyttat in stannade de i nästan fantastisk isolering i nästan 26 år.
Plainfield hade en befolkning på cirka 700 personer när familjen Gein anlände.
Pojkarna lämnade bara gården för att gå i skolan. Augusta avskräckte dem från att skaffa vänner - barnen i trakten gav den yngre pojken smeknamnet "Weird Ed", eftersom han aldrig skulle vinna någon popularitetstävling i skolan - och inpräntade i dem tron att alla kvinnor (med henne som undantag) var horor och skulle undvikas. Tillbaka på gården hölls de unga Geins upptagna med att göra sysslor runt omkring.
Ed lämnade skolan vid 14 års ålder (vissa säger 16) och började arbeta heltid på gården. Han hade varit en medelmåttig elev, som varken utmärkte sig eller låg efter sina klasskamrater. Han tyckte om att läsa, ett tidsfördriv som han behöll hela livet, även om hans smak för litteratur till slut blev ganska extrem. Han hade svårt att umgås med de andra eleverna, som verkade ha lätt för att prata om sina liv, familjer och hem. Han tittade på dem och försökte kopiera dem, men verkade alltid få sitt beteende lite fel (ungefär som den hämndlystne seriemördaren Dexter Morgan i tv-serien Showtime Dexter).
Han kunde bli påkommen med att stirra lite för intensivt på en tjej och hon kände sig obekväm. Han rodnade ursinnigt om han hörde pojkarna prata om sex och flyttade sig ur hörhåll så fort han kunde. Unge Ed var också ganska feminin i sitt sätt att tala och även i sin tendens att upplösas i tårar vid minsta retsamhet.
Det finns olika berättelser om hur Augusta behandlade sina söner och sin man på gården. En berättelse säger att hon hällde kokande vatten på Eds könsorgan när hon kom på honom med att onanera - men eftersom alla inblandade sedan länge är döda kan sådana berättelser inte verifieras.
George Gein drack fortfarande mycket alkohol och skällde ut sina söner och anklagade sin fru för äktenskapsbrott, vilket var ett befängt påstående för alla som kände till minsta lilla sida av hustruns karaktär. Alkoholen påverkade Georges hjärna såväl som hans kropp - han var invalid 1937. Han dog den 1 april 1940, 66 år gammal. I hans dödsruna stod det, ganska oärligt
"Han var en god make och far och kommer att saknas av alla dem som kände honom."
Augusta var nu ensam med sina pojkar. Den tystlåtne och lydige Ed hade säkert alltid varit Augustas favorit, och Henry Gein började misstänka att hans brors känslor för deras mor kanske var något annorlunda än den kärlek som en normal son känner. Han kunde dock inte veta hur detta skulle visa sig.
Vem dödade Henry Gein?
Den 16 maj 1944 uppstod en skogsbrand på gården, och de två bröderna gav sig ut för att bekämpa den. Vissa sa att elden startades avsiktligt för att bränna bort torrt gräs medan andra rapporterade att dess ursprung var oavsiktligt. Hur det än var med den saken ledde branden direkt eller indirekt till Henrys död.
Bröderna separerade och trodde att de bättre kunde kontrollera branden från två vinklar. När röken vällde upp försvann Henry ur sikte. Branden släcktes så småningom. Ed återvände ensam till bondgården och anmälde sin bror försvunnen.
Ed ledde sedan en sökpatrull raka vägen till platsen där hans bror låg med ansiktet nedåt på marken, trots att han enligt uppgift inte hade vetat var Henry fanns. Märkligt nog låg Geins bror på en bit mark som hade bränts av lågorna, men bortsett från lite sot hade hans kropp och kläder inte rörts av elden. Vissa berättelser berättade att det fanns blåmärken på hans huvud.
En undersökning visade att hans död hade orsakats av rökinhalation. Det var aldrig någon som antydde, åtminstone inte då, att Ed Gein kunde ha haft något att göra med sin brors plötsliga död. Dödsfallet registrerades som en olyckshändelse

Det var aldrig någon som antydde att Ed Gein kunde ha haft något att göra med sin brors plötsliga död

Vad är galenskap?

Vem säger vem som är galen och vem som inte är det? Real Crime talar med en expert på "särskilda domar

bio

Professor Kevin Kerrigan

Executive dean, Northumbria Law School, Northumbria University
Professor Kevin Kerrigan är dekanus för Northumbria Law School och advokat med inriktning på brottmål och mänskliga rättigheter. Han undervisar på juristutbildningens LLM i Mental Health Law.

När fastställdes prejudikatet för straffrättslig sinnessjukdom i lag och vilket fall var det?
Den nuvarande definitionen av sinnessjukdom går tillbaka till fallet Daniel M'Naghten från 1843 (känt som M'Naghten-reglerna). Dessa uppstod efter det kontroversiella fallet då M'Naghten dödade premiärministerns privatsekreterare Edward Drummond i Whitehall när han led av paranoida vanföreställningar.
Kan du definiera "sinnessjukdom" i juridiska termer för oss?
Testet är som följer: varje svarande förutsätts vara tillräknelig om inte motsatsen bevisas [på samma sätt som de är oskyldiga tills motsatsen bevisats]. Sinnessjukdom föreligger om domstolen är övertygad om att den tilltalade vid tidpunkten för gärningen "led av en sådan brist på förstånd, på grund av sinnessjukdom, att han inte insåg arten och kvaliteten av den gärning han utförde eller, om han insåg den, att han inte insåg att han gjorde något fel" Om juryn godtar att den tilltalade var sinnessjuk vid tidpunkten för gärningen kommer den att avge en "särskild dom" om "icke skyldig på grund av sinnessjukdom" och den tilltalade kommer att frikännas från brottet. Han kommer dock inte nödvändigtvis att vara fri att lämna domstolen.
Hur skyddar du dig mot att den tilltalade låtsas vara galen?
Domaren beslutar om juryn ska få försvara sig med att den tilltalade är otillräknelig. Medicinsk bevisning från minst två läkare måste åberopas och minst en av dessa måste vara en godkänd specialist på psykisk hälsa. Även om bevisningen måste åberopas är det upp till domaren och, om försvaret läggs fram för dem, juryn att avgöra om bevisningen ska godtas. Psykiatrikerna kommer att tillhandahålla rapporter baserade på kliniska undersökningar och kommer naturligtvis att vara noga med att överväga risken för falska påståenden om sinnessjukdom.
Finns det något känt fall där gränsen mellan sinnessjukdom och tillräknelighet har suddats ut?
Yorkshire Ripper-fallet nämns ofta som ett exempel där det fanns starka bevis för sinnessjukdom eller nedsatt ansvar (schizofreni), men detta inte godtogs och den anklagade dömdes för mord.
Hur tror du att Ed Gein skulle ha dömts idag? Var detta ett så tydligt fall av sinnessjukdom som det låter?
Det här var ett amerikanskt fall som har något annorlunda regler [än i Storbritannien], men om hans fall prövades här nu och om det fanns starka bevis för att han led av schizofreni som hindrade honom från att veta vad han gjorde eller att det var fel, då skulle han kunna betraktas som sinnessjuk enligt M'Naghten-reglerna. När det gäller mordanklagelsen (men inte de andra brotten) skulle han naturligtvis också kunna försvara sig med att hans ansvar hade minskat. I båda fallen skulle det vara nästan oundvikligt att domaren skulle besluta om sjukhusvård med restriktioner och att han skulle släppas endast om han inte längre led av den psykiska störningen eller om han inte längre utgjorde en fara för allmänheten. Han skulle hållas inlåst på ett mentalsjukhus med hög säkerhet på obestämd tid.

han var ensam i en skrämmande värld där han inte längre kunde lita på sin mors skydd och råd

och ingen obduktion utfördes.
Henrys död lämnade Ed och Augusta tillsammans - de delade ofta säng även om det verkar osannolikt att något otrevligt inträffade mellan mor och son. Kanske kunde det ha gjort det om de hade fått mer tid tillsammans.
Inte långt efter Henrys bortgång drabbades Augusta av en stroke som gjorde henne allvarligt sjuk. Ed stannade vid hennes sjukhussäng så länge han fick, och när hon skrevs ut tog han hand om henne med stor hängivenhet. Det var första gången hon hade varit beroende av honom och han ville bevisa sitt värde för henne, och kanske också få ett och annat berömmande ord. De kom dock aldrig och i mitten av 1945 var Augusta på fötter igen. Ed var glad över att ha sin mor tillbaka, men djupt besviken över att hon aldrig erkände den vård han hade gett henne.
Mot slutet av 1945 drabbades hon av en ny stroke och fördes till Wild Rose Hospital, där hon dog några dagar senare, den 29 december 1945, av en hjärnblödning. Hon var 67 år gammal. Ed grät hysteriskt på hennes begravning, som ägde rum på nyårsafton och där några av hans mostrar och farbröder deltog. Han var ensam i en skrämmande värld där han inte längre kunde lita på sin mors skydd och råd, även om han var ekonomiskt säker eftersom regeringen gav Gein ett generöst bidrag för att inte bruka sina fält och lämna dem i träda.
Ed behövde inte ett stort gårdshus för sig själv, så han spikade igen dörren till sin mors sovrum och de andra utrymmena på gården som hon oftast använde, och lämnade dem precis som de var när hon dog; så förblev det i ett dussin år. Han bodde i ett litet rum bredvid köket.
Berättelsen om Gein skulle bli inspirationen till tre filmmonster - Norman Bates i de olika Psycho filmerna, Leatherface i Massakern med kedjesågen i Texas och Buffalo Bill i När lammen tystnar. Till skillnad från Norman Bates behöll Gein inte sin mors lik - det hände bara i Hollywood.
Ed är helt ensam
Utan några normala intressen började Ed samla på begagnade tuggummin, en gasmask, leksaker från frukostflingor och löständer. Han började läsa dödsannonser i lokaltidningarna för att se vilka som hade dött.
Han fann ett särskilt intresse för medelålders kvinnor som hade dött - de påminde honom om hans mor. Gein började besöka kyrkogårdar och begravningsplatser, där han hittade nygrävda gravar och grävde upp döda människor, till en början för att studera dem, men han övergick snart till att skära av och behålla delar av deras kroppar, återföra de delar han inte ville ha till kistan och begrava den på nytt. Gein sade senare att han inte hade sex med någon

ed gav ifrån sig ett ljud och hans mor vände sig mot honom. han skulle aldrig glömma synen av henne täckt av blod och slem

Geins kusliga samling

konstigt material på lampskärmarna, en märklig besatthet av masker och, naturligtvis, den där korsetten..

Artefakt: Bröstvårtbälte
Rum: Sovrum på bottenvåningen
Bröstvårtorna kan inte ha varit en funktionell del av bältet - kanske var de troféer för Gein?

Artefakt: Sängknopp med dödskalle
Rum: Sovrum på bottenvåningen
Dessa hittades på hans sängstolpar, som om Gein behövde påminna sig om döden även på natten.

Artefakt: Strumpbyxor
Rum: Sovrum på bottenvåningen
För att komplettera sin kvinnodräkt hade han tillverkat "putees" av flera par ben. De hittades i en låda.

Artefakt: Kvinnodräkt
Rum: Sovrum på bottenvåningen
Han behövde förvandlas till en kvinna och tillverkade därför en korsett med bröst.

När polisen bröt sig in i Ed Geins hem fann de en samling föremål som bonden från Plainville hade tillverkat av mänskliga kroppsdelar. Bredvid diskbänken i köket stod en skål som Gein hade använt för att äta sin vanliga middag med fläsk och bönor. Skålen var taggig och ojämn och satt inte ordentligt. Vid närmare granskning visade det sig att det var den avsågade toppen av en mänsklig skalle. En generator fördes till fastigheten och för första gången var den ordentligt upplyst. Några av poliserna kan ha önskat att inte se vad som var upplyst. Gein hade tillverkat flera par puttees (tygremsor som täcker underbenet) av människohud. Han hade omsorgsfullt flått en kvinnas överkropp inklusive brösten och garvat den innan han lade till ett snöre så att den kunde bäras som en väst.
Han hade skickligt tagit bort huden från nio kvinnors huvuden och format dem till masker. Det fanns hål där ögonen hade varit men håret satt fortfarande fast. På några av maskerna hade olja applicerats för att hålla huden fräsch. Vissa bar sina ägares läppstift.
Allan Wilimovsky, en forskare på kriminaltekniska laboratoriet, hittade en skokartong och öppnade den. Inuti fanns en samling av nio vulvor. En hade målats i silver och en annan hade en del av venusberget med vagina och anus fastsatta. I sin intervju tillfrågades Gein: "Har du något minne av att du tog... vaginan... och höll den över din penis för att täcka penisen?" Han svarade: "Jag tror att det är sant."

Artefakt: Bernice Worden's lik
Rummet: Garage
Förberedelserna av liken började så snart Gein hade fått av liket från flaket på sin lastbil.

Artefakt: Soppskålar med dödskalle
Rum: Kök
Dödskallar som naturliga behållare, ersätter några koppar och skålar i Geins kök.

Artefakt: Knucklebone bestick
Rum: Kök
Gein slösade inte med något, även om man kan undra hur praktiskt det var med knogjärn i stället för trähandtag.

Artefakt: Lampskärm av skinn
Rum: Vardagsrum
Vilken typ av ljus den här makarbe-apparaten kunde ha kastat visste bara Ed Gein.

av de kroppar han grävde upp för att "de luktade för illa" I december 1954 hade de döda inte längre tillfredsställt hans lust och han vände sig till de levande i sin jakt på kött.
Mary Hogan var en 54-årig, stor och yppig dubbelskilsmässa som talade med en tjock tysk accent och drev Hogan's Tavern, ett värdshus i Pine Grove, cirka sju mil från Plainville. Enligt vissa var hon i maskopi med maffian medan andra menade att hon var en före detta bordellmamma från Chicago som hade köpt puben för sina dåligt förvärvade pengar. Oavsett sanningen var Hogan's populär bland männen i Plainville, men inte bland kvinnorna, som misstrodde Mary och den atmosfär hon uppmuntrade till. För Ed Gein var hon en spegelbild av hans mor - de såg likadana ut, men medan hans mor var ren och god, var denna Hogan-slampa smutsig och ond.
Den 8 december kom Seymour Lester till Hogans Tavern för att ta en drink och fann den öppen men öde. När han tittade sig omkring såg han en blodpöl och en patronhylsa på golvet och slog larm. Mary Hogan sågs aldrig mer i livet.
Storvilt
Den 16 november 1957 började jaktsäsongen för rådjur och många av stadens invånare gav sig ut för att jaga den mat som skulle hjälpa dem och deras familjer genom den bittra vintern. När säsongen var slut hade 40.000 hjortar och 13 jägare mist livet - två hade drabbats av hjärtattacker, resten hade dödats av "egen eldgivning".
Gein tog tillfället i akt när männen var borta och åkte in till stan. Han gick till Worden's, en järnhandel som ägdes av Bernice Worden, en 58-årig änka och hängiven metodist. Han uttryckte sitt intresse för ett Marlin-gevär i kaliber .22 och hon räckte honom det och gick sedan och stirrade ut genom sitt skyltfönster på huvudgatan. Utan att hon visste om det hade Gein tagit upp en kula ur fickan och placerat den i patronläget. Han riktade vapnet mot mrs Worden och sköt henne i bakhuvudet. Han lastade sedan in hennes kropp i hennes egen lastbil och körde iväg till sin gård.
Mrs Wordens son, Frank, som under sin karriär arbetat som polis och brandman samt hjälpt till i butiken, återvände från sin jakt och fann butiken stängd. När han gick in fann han blod på golvet men inga spår av sin mor. När han frågade runt fick han veta att Gein ofta hade varit i butiken och att han föregående dag hade bett om en liter frostskyddsmedel. Frank hittade ett kvitto för frostskyddsmedel på butiksdisken. Det var tillräckligt med bevis för honom, och han ringde polisen. Den 32-årige sheriffen Arthur Schley och kapten Lloyd Schoephoerster gjorde ett besök på Geins gård.
Ed Gein var inte hemma - han åt middag med vänner - så polisen tog sig in i huset via det bakre vedskjulet; de använde facklor för att hitta vägen tills sheriff Schley stötte på något som hängde från taket. Det var liket av Bernice Worden, hon var upp och ner, naken, huvudlös och hade skurits upp. Kroppen hade rensats för att avlägsna spår av blod och gore. Polismannen snubblade ut, föll på knä i snön och spydde.
Kapten Schoephoerster kallade på förstärkning, och snart var en grupp lokala och statliga poliser samlade och förberedde sig för att gå in i Geins hem. Byggnaden hade varken elektricitet eller avlopp inomhus, så polisen genomförde sin genomsökning med facklor och lyktor innan en generator kopplades in.
De blev förskräckta över vad de fann på gården. Mary Hogans huvud hittades i en papperspåse; Bernice Wordens huvud hittades i en säckväv - det hade en spik i varje öra så att han kunde hänga upp det som en trofé; det fanns delar från minst 15 kroppar i hans kylskåp; nio masker gjorda av människohud; dödskallar dekorerade en säng i ett rum; tio skålar hade skapats av andra människoskallar; lampskärmar var gjorda av människohud; ett bälte var besatt med bröstvårtor; en lapptäcksskjorta var gjord av människohud; det fanns en skokartong med människonäsor och nio vulvor; ett par läppar var fästa vid ett snöre för att öppna och stänga en persienn. På köksspisen stod ett människohjärta i en kastrull.
Gein förnekade inledningsvis all kännedom om händelserna i sitt hus. Lokalbefolkningen blev överraskad av hans gripande. I en intervju på TV sa en av dem "Han var en mycket trevlig man även om han var lite udda", medan en annan menade: "Jag tänkte att han var helt ofarlig och ganska enkel." Tester visade senare att Gein hade en genomsnittlig IQ.
När sheriff Schley hade fått sin man i förvar frågade han sina vicesheriffer om Gein hade erkänt, och fick svaret att han inte hade gjort det.

ovan Ed Geins sovrum var smutsigt och ovårdat... och mer därtill. Några av hans mer fasansfulla artefakter hittades här, utspridda i rummet som kläderna från en lat tonårspojke

centrum Medan husets översta våning var avspärrad och orörd, förföll de rum Gein använde till misär. Myndigheterna letade försiktigt i bråten efter Eds handarbete

okänt för henne hade Gein tagit upp en kula ur fickan och placerat den i patronläget

inifrån ed
geins abbatorium

hans slaktarfärdigheter fungerade lika bra på mänskliga djur

Bernice Worden behandlades av Gein som en bonde skulle ha behandlat en gris för middagsbordet. Han sköt henne med ett .22 jaktgevär som en typisk metod på den tiden för att avliva ett djur. Det skulle ha krävts en del styrka för att släpa det tunga liket (som vägde ungefär lika mycket som en slaktfärdig gris) bak i lastbilen och därifrån upp på tvärstången för beredning - det skulle normalt ha varit ett tvåmansjobb.
En gris skulle ha skållats för att avlägsna hår och ett lager läderhud, men Gein ville ha huden så nära sitt naturliga tillstånd som möjligt. Med en vass kniv och en slipsten halshögg, rensade och blödde han henne.

En av de första poliserna som gick in i Geins hus stötte faktiskt på Wordens hängande lik. Upplevelsen följde honom under resten av hans liv.

Wordens huvud hade snyggt avlägsnats och förts bort från hennes kropp. Det hittades i närheten i en säckväv.

Precis som mamma hade visat honom på svin, hade Gein delat Worden från skrevet och upp genom bröstkorgen och tagit bort inälvorna.

Hennes handleder hade också bundits med rep och dragits upp längs hela kroppen och bundits fast i tvärstången.

En tvärstång hade fästs över Bernice Wordens vrister och hon hade hängts i fötterna med rep från taket.

RÄTT Det var kanske ett passande slut på Geins skräckhus, eftersom det öde som väntade det annars skulle ha varit samma som hans bil: en lukrativ attraktion för en skrupelfri affärsman och ett makabert museum för turister, i smärtsamt levande minne av offrens familjer

Schley kunde inte hålla sig efter att ha tillbringat sex timmar med att söka igenom Geins skräckhus, utan tog tag i Gein och slängde honom mot cellväggen. De tre vicesherifferna drog bort sin chef från fången. I stället för att tvinga fram ett erkännande fick misshandeln Gein att tystna, och trots 12 timmars förhör avslöjade han ingenting.
Efter sammanlagt 30 timmars tystnad erkände Gein till slut 11 fall av grovt rån. Han var vid det här laget 51 år gammal och togs in på Wisconsins Central State Hospital for the Criminally Insane den 23 november 1957.
Två dagar efter hans inläggning publicerades Stevens Points Daily Journalen lokaltidning, följande åsikt: "Edward Gein hade två ansikten. Det ena visade han för sina grannar. Det andra visade han bara för de döda."
Han överfördes senare till Mendota State Hospital i Madison, Wisconsin.
En auktion av Geins hem och egendom planerades till palmsöndagen den 30 mars 1958 och organiserades av Farm Sales Services i Reedsburg. Bland föremålen som skulle säljas fanns ett lexikon, ett skrivbord, en violin, en cittra, munspel och dragspel, en symaskin och flera antika möbler.
Försynen, eller åtminstone en mordbrännare, skulle dock komma att hjälpa till och innan ägodelarna, gården och marken kunde säljas brann gården ner på ett mystiskt sätt den 20 mars. Åskådare dök upp i hundratal för att beskåda den raserade ruinen. När Gein fick höra talas om förstörelsen ska han ha mumlat "lika bra det" Ingen dömdes någonsin för att ha startat branden.
I maj 1960 höll några män på att plantera träd på det som hade varit Geins jordbruksmark när hundarna som de hade tagit med sig började skälla upphetsat och krafsa i smutsen. Männen skrämde bort hundarna och började gräva. De upptäckte ytterligare en gömma med människoben - armar, ben och ett bäcken. De hade hittat fler kroppsdelar från Ed Geins offer.
I sitt nya hem var Gein en mönsterpatient som, till skillnad från vissa av sina kollegor, aldrig behövde sövas utan sysselsatte sig i verkstaden. Han genomgick en psykiatrisk utvärdering var sjätte månad och i februari 1968 informerades staten om att han hade bedömts vara kompetent att ställas inför rätta. Gein fick slutligen sin dag i rätten den 7 november 1968. En vecka senare, den 14 november, befanns han skyldig till överlagt mord och återfördes till anstalten.
I februari 1974 nekades han en utfrågning för att visa att han var tillräknelig i väntan på frigivning från anstalten. Edward Theodore Gein dog av andningssvikt på den geriatriska avdelningen på Mendota Mental Health Institute den 26 juli 1984. Han var 78 år och senil.
Gein begravdes på Plainfield Cemetery tidigt på morgonen den 27 juli bredvid sin mor, men makabra souvenirjägare började hacka på hans gravsten och sedan blev den stulen. Den har sedan dess återfunnits men inte återförts till Geins grav.

när gein fick höra talas om förstörelsen ska han ha mumlat "lika bra"

© REX Features; Corbis; Getty Images; Ian Moores Graphics

den mixade

slaktare

6.6"

För stora, för smarta, för starka: de hade ingen chans mot seriemördaren Edmund Kemper

6.0"

6'9"
300 kg
IQ 145

5.6"

5.0"

ed Kemper

Edmund Kemper, som hade en IQ som nästan var genialisk, var över två meter lång och vägde cirka 136 kg. För omvärlden framstod han som en "mild jätte". Men under ytan hyste han ett turbulent och våldsamt raseri mot sin alkoholiserade och misshandlande mor, ett raseri som övergick i en mängd perversa mord. När han så småningom överlämnade sig själv för sina brott gav han fritt ut alla skrämmande och fasansfulla detaljer om sina åtta offers öden. Var detta ett tecken på ånger? Eller låtsades den beryktade Co-ed Killer ha ett beteendemönster som skulle framställa den störde galningen som ett offer för sin matriarkala uppväxt?
Natur och uppfostran
Kemper föddes den 18 december 1948 i Burbank, Kalifornien, och hade sannerligen inte en lycklig barndom. Hans föräldrars förhållande var instabilt och hans far lämnade honom när Kemper bara var nio år gammal. Fyra år senare skilde sig hans föräldrar. Hans mor jämförde ständigt Kemper, som var mellanbarnet av tre, med hans far och kritiserade och förnedrade honom.
Kemper erkänner fritt att han velat döda sin mor sedan han var åtta år. Dessa starka känslor av självförakt som hade ingjutits i honom drev på hans sadistiska fantasier. Som tonåring insisterade han på att han och hans systrar skulle leka hans favoritlek - "gaskammaren". Flickorna satte ögonbindel på sin bror och placerade honom i en stol där han vred sig och spelade upp en plågsam död. Hans mor lade märke till de märkliga lekar som hennes son lekte, vilket gav henne ännu större anledning att håna och förlöjliga honom och kallade honom "en riktig knäppgök". Den unge Kemper gillade också att slita huvudet av sina systrars dockor - en handling som gjorde honom upphetsad.
Snart nog var han inte längre nöjd med detta och vände sin uppmärksamhet mot familjens katt, som han begravde levande innan han grävde upp den döda kroppen igen, halshögg den och satte upp huvudet på en spik. Detta skulle bli den första trofén för en framtida seriemördare. Han gav sig återigen på ersättningskatten, högg den med en machete och dränkte den i sitt eget blod när den dog. I, som var en dokumentär om mördarens liv, sa rättspsykologen Louis Schlesinger: "Det finns många, många sexuella seriemördare som har en historia av att döda katter, tortera katter, plåga katter. Varför just katter? För att katter är en kvinnlig symbol." Det är uppenbart att Kempers våldsamma raseri mot kvinnor redan från unga år flödade i hans ådror.
Kemper var olycklig över att leva med en mor som låste in honom i källaren på nätterna och angrep hans självförtroende. Vid 14 års ålder rymde Kemper hemifrån och bestämde sig för att söka upp sin far, men fann honom redan etablerad i ett nytt liv med sin nya familj. Detta inkluderade inte Edmund. En avvisad Kemper junior återvände hem och fann att hans mor och hennes nye man också hade ett idylliskt liv utan den orolige tonåringen. Han skickades för att bo hos sin fars föräldrar på deras ranch i North Fork, Kalifornien.
De första morden
När Kemper var 15 år gammal sköt han sin mormor i deras hem med ett gevär i kaliber .22. Geväret var en julklapp som hans farfar hade gett honom för att han skulle kunna skjuta kaniner på gården. Efter att ha satt tre kulor i bakhuvudet på henne högg han henne flera gånger i ryggen, bara för säkerhets skull. När Edmund Kemper Senior kom hem efter att ha handlat sköt hans barnbarn honom på uppfarten

Flickorna halshöggs sedan och Kemper onanerade med deras huvuden innan han begravde offren i skogen

nedan Offren Rosalind Thorpe och Alice Liu plockades upp av Kemper på UC Santa Cruz campus, som dödade dem båda efter att han lämnat universitetets område

i ett försök att försäkra sig om att han inte skulle få se den fasansfulla synen av sin döda fru.
När Kemper ringde sin mor för att erkänna sitt brott uppmanade hon honom att ringa polisen, vilket han gjorde och senare förklarade för poliserna att han hade "velat se hur det skulle vara att döda mormor" Han skickades till Atascadero State Hospital for the criminally insane, där han förklarades vara paranoid schizofren. Bara fem år efter att han fängslats förklarades Kemper frisk av psykiatriker och släpptes på sin 21-årsdag, även om det av kriminalpsykologer har föreslagits att han imiterade tecken på sinnesförvirring för att manipulera sin frigivning. Han överlämnades till sin mor, trots invändningar från Kempers läkare om att det skulle kunna utlösa nya våldsamma episoder. Kemper själv protesterade också mot detta, men hans brottsregister som ung raderades. Väl ute på gatan och med liten hjälp från staten att rehabilitera honom, kom hatet han hade mot sin mor upp till ytan igen och lågan underblåstes av hennes kritiska tunga. Under en intervju för en dokumentär med titeln Murder: No Apparent Motivesa Kemper: "Min mor var en sjuk, arg, hungrig och mycket ledsen kvinna. Jag hatade henne men jag ville älska min mamma." Hans hat mot kvinnan som gett honom liv flammade upp och han fantiserade återigen om att döda henne, så till den grad att känslorna började ta kontroll över honom. Några år senare kliade det under huden på honom att han ville döda igen.
En rykande pistol
Eftersom Kemper hade varit frihetsberövad under en stor del av sin tonårstid hade han tillbringat mycket tid med vuxna snarare än med människor i sin egen ålder. När han kom ut från sjukhuset upptäckte han att han inte talade eller betedde sig på samma sätt som andra 21-åringar, vilket innebar att det var svårt för honom att kommunicera med jämnåriga. Trots det gick Kemper på community college enligt strikta order från sjukhuset. Därefter tog han en rad enkla jobb. År 1971 fick han till slut ett kort jobb på Department of Public Works/Division of Highways i District 4 i delstaten Kalifornien. Han hade tidigare ansökt om att bli delstatssoldat, men på grund av sin storlek och kroppsbyggnad fick "Big Ed" - som han kallades av poliserna i Santa Cruz - avslag. Han köpte en motorcykel för att muntra upp sig efter avslaget, men kraschade den. Han köpte också en bil - en gul Ford Galaxy. Hans mor, som nu var skild från sin tredje man, hade börjat arbeta som administrativ assistent på det nya universitetet i Santa Cruz. Hon hade också flyttat in i en lägenhet på Ord Drive i Aptos.
Kemper, som kände att han saknade mänsklig kontakt, började plocka upp kvinnliga liftare i sin bil, som liknade en polisbil. Han körde regelbundet studenter till det universitet där hans mor arbetade. Enligt hans egen uppskattning levererade han säkert 150 kvinnliga studenter till campus. Han testade sig själv och vågade gå lite längre varje gång. Till en början skulle det inte finnas något vapen, men en dag gömde han en .44-kalibrig magnum under benet när han körde unga flickor runt på campus. I bilen förvarade han plastpåsar, knivar, en filt och handbojor som han förmodligen hade fått av en bekant som var polis. Kemper utvecklade en egen stil när han plockade upp kvinnorna och gav intryck av att vara pressad av tid och inte särskilt intresserad av att hjälpa dem. När de steg in i hans tvådörrarsbil låtsades han att dörren inte var ordentligt stängd, innan han blockerade låset och gled in med något bakom det för att fånga sina offer.
Att trycka på avtryckaren
Den 7 maj 1972 erbjöd han skjuts till sina första offer, Mary Ann Pesce och Anita Luchessa, båda 18 år gamla och på väg till Stanford University. Kemper körde paret till ett lugnt område, drog fram sin pistol under benet och tog sedan tag i Anita och tvingade in henne i bilens bagageutrymme. Han vände sedan sin uppmärksamhet mot Mary Ann. Han handfängslade den andra kvinnan och lade henne med ansiktet nedåt i baksätet. Kemper placerade en påse över Mary Anns huvud och försökte strypa henne. I ett desperat försök att överleva bet hon igenom frottén, men hennes motstånd gjorde Kemper arg, som högg henne i halsen. Han gick sedan tillbaka till Anita, som hade hört allt. Kemper högg henne upprepade gånger och stängde stöveln, så att hon dog. Flickorna blev sedan halshuggna och

Han körde henne till en avlägsen plats, ströp henne med hennes halsduk och våldtog hennes slappa lik med huvudet avskuret från kroppen

inget APPARENT MOTIV

Skjuten, strypt och styckad: han lämnade ett spår av kroppar efter sig innan han dödade sin mamma

Maude Kemper
Ålder: 66 år
Kempers första offer, hans mormor, blev skjuten i bakhuvudet tre gånger med ett gevär och knivhuggen med en kökskniv.

Edmund Emil
Kemper Senior
Ålder: 72 år
Kemper ville inte att hans farfar skulle se hans döda fru och sköt därför Edmund Sr på uppfarten.

Mary Ann Pesce
Ålder: 18 år
Kemper försökte först kväva Pesce med en påse, men när det inte fungerade högg han henne i halsen.

Anita Luchessa
Ålder: 18 år
Kemper band fast Luchessa i bakluckan på sin bil och när han var klar med Pesce högg han ihjäl henne.

Aiko Koo
Ålder: 15 år
Efter ett första misslyckat försök att kväva Koo ströp Kemper henne med hennes egen scarf innan han halshögg henne.

När Kemper hämtade sina offer bar han glasögon med tunn inramning, i motsats till sina tjockare glasögon, för att framställa sig själv som en vänlig förare

Ovan Santa Cruz County District Attorney Peter A Chang Jr (till höger) och inspektör Richard Verbrugge förhörde Kemper när han anlände till Pueblo County Jail den 25 april 1973 efter att han överlämnat sig till polisen som Co-ed Killer

VÄNSTER Santa Cruz County Sheriff Deputy Bruce Colomy tillbringade mycket tid med Kemper under hans rättegång. Kemper sa att Colomy var "som den far jag önskar att jag hade haft"

Cindy Schall
Ålder: 19 år
Ett enda dödligt skott i huvudet dödade Schall när hon liftade med Kemper, som sedan halshögg henne.

Rosalind Thorpe
Ålder: 23 år
Thorpe satt i framsätet på Kempers bil när han sköt henne i sidan av huvudet med en .22-kalibrig pistol.

Alice Liu
Ålder: 21 år
Efter att hon bevittnat sin medluffare och klasskamrat Thorpes död sköt Kemper sitt sista offer, som var en kvinna, flera gånger.

Clarnell Strandberg
Ålder: 52 år
Kemper slog ihjäl sin mor med en slägga när hon låg och sov i sin säng och halshögg henne sedan.

Sara "Sally" HalletT
Ålder: 59 år
Kemper var inte nöjd med sin mors död och ströp hennes vän med en scarf efter att ha bjudit hem henne till huset.

Kemper attackerade sin mor och slog henne i huvudet med en klohammare när hon sov, innan han halshögg henne

Kemper onanerade med deras huvuden innan han begravde offren i skogen. Medan kvarlevor från Pesce senare hittades, hittades aldrig Luchessas.
Kempers uppmärksamhet riktades snart mot andra saker - hans vapen. Innan han tog nästa offer köpte Kemper en .22-kalibrig pistol. Bara fyra månader senare slog han till igen och riktade in sig på den 15-åriga danseleven Aiko Koo. Han körde henne till en avlägsen plats, ströp henne med hennes halsduk och hade sex med hennes slappa lik där huvudet var avskuret från kroppen.
Trots sin dystra hemlighet hängde Kemper på en lokal bar tvärs över gatan från tingshuset, känd som The Jury Room. Där vann han polisernas förtroende, utbytte artighetsfraser och grävde subtilt efter information, och gjorde sig själv till en vänlig olägenhet för att inte dra för mycket uppmärksamhet till sig själv som misstänkt. Genom att tala med poliser som var inblandade i fallet kunde han avgöra vilken typ av information de hade tillgång till, till exempel spekulationer om hur studenterna hade dött.
I januari 1973 plockades 19-åriga Cindy Schall upp och sköts av Kemper. I vad som började bli ett mönster för mördaren styckades och våldtogs hennes kropp. Kemper begravde Schalls huvud i sin mors trädgård nedanför hennes sovrumsfönster. Han hävdade senare att det var för att hans mor alltid "ville att folk skulle se upp till henne". Schalls kroppsdelar kastades ut över en klippa och upptäcktes bara en dag efter att hon försvunnit.
Även om förhållandet mellan Kemper och hans mor aldrig var varmt och kärleksfullt, kokade Kempers humör över den 5 februari 1973 efter ett särskilt dåligt gräl med henne. Han sa till sig själv: "Den första någorlunda hyggliga tjej som jag träffar ska jag skjuta skallen av." Rosalind Thorpe, 24, och Alice Liu, 23, befann sig på fel plats vid fel tillfälle när de liftade med Kemper. Han sköt Thorpe först i huvudet när hon satt i framsätet på hans bil. Liu bevittnade sin klasskamrats öde och fick panik och försökte förgäves undvika hennes död; Kemper missade den unga studenten två gånger, sköt henne i händerna innan han slutligen avfyrade en kula i hennes tinning. Kemper var inte riktigt död och sköt henne en sista gång. Liu var det sista kvinnliga offret som Kemper dödade: i takt med att hans mordvåg tog fart blev fantasin om att döda sin mor allt svårare för honom att ignorera.
Insikt i efterhand
Kemper rationaliserade morden efter att han gripits. Han talade i Mord: Inget uppenbart motivintervjun sade han att han hade riktat in sig på dessa kvinnor eftersom de representerade allt som hans mor stod för och älskade, och han ville förstöra det. På frågan om vad som fick honom att döda dessa unga kvinnor svarade Kemper "Min frustration, min oförmåga att kommunicera socialt och sexuellt. Jag var inte impotent, men känslomässigt var jag impotent. Jag var livrädd för att misslyckas i relationer mellan män och kvinnor. Jag visste absolut ingenting om hela det området." Tanken på att besitta dessa kvinnor upphetsade honom både mentalt och sexuellt. Kemper växte upp och utvecklade mycket lite självkänsla i händerna på sin mor. Han hävdade att hon fick honom att känna sig socialt obekväm när han talade med andra kvinnor och till och med låste in honom i källaren av rädsla för att han skulle förgripa sig på sin yngre syster. De fragmentariska gränserna mellan Kempers fantasier och den bittra verkligheten var något han kunde växla mellan hur lätt som helst. Ena stunden raggade han upp prostituerade, nästa mördade han dem på landsbygden och i avlägsna trakter. Han kom hem med de avhuggna huvudena i en kameraväska som tillhörde ett av offren och log mot grannarna. Han minns tillbaka: "När jag går upp till min lägenhet passerar jag ett lyckligt ungt par som kommer ner för trappan, som nickar och ler mot mig när de går förbi - 'God kväll' - och de ska gå ut på en dejt, dit jag gärna skulle vilja gå. Och jag är medveten om båda dessa verkligheter och avståndet mellan dessa två är så dramatiskt, så fantastiskt, så våldsamt att jag kan känna hjulen gnissla inuti, det var verkligen att dra på det. Och jag kan föreställa mig att vissa människor går sönder vid den tidpunkten, men jag blev inte bokstavligen galen. Jag gick inte vilse."
Kempers störande beteende gentemot sina offer visste inga gränser - han stympade deras kroppar, antastade deras lik och förnedrade deras kvarlevor genom att dumpa dem i raviner och klyftor. Han påstod sig till och med ha lagat en gryta med resterna av ett av sina offer och han behöll troféer av deras hår, tänder och hudfläckar. Kemper har själv fördjupat sig i det djupa psykologiska trauma som omgav hans behov av att halshugga de unga kvinnorna, och återger ett minne från en ung ålder då hans far halshögg familjens kycklingar och hans mor tvingade honom att äta dem. Han medger dock att detta inte är det enda skälet, och att fantasierna kring avhuggna huvuden skulle ta åratal att utvecklas till något mycket mer störande.
Matricide
När Kemper beskriver det ögonblick han förberett sig för hela sitt liv, förklarar han hur han visste exakt vilken dag han skulle döda sin mor. Han gick in i hennes rum när hon kom tillbaka från en fest en kväll. Han hävdar att hon hade hånskrattat åt tanken på att han kanske ville "stanna uppe hela natten och prata". Istället önskade Kemper henne god natt. Han förklarade "Jag blev rasande och gick rakt in igen. 'På sju år', sa hon, 'har jag inte haft sex med en man på grund av dig, min mordiske son Detta var ett av våra gräl, och jag högg av hennes huvud och förnedrade hennes lik och

Kempers mördarbil

På utsidan verkade det vara en harmlös resa till nästa destination. men inuti fanns en mordisk fälla

radioantenner
Kemper utrustade sin bil, som på utsidan liknade ett omärkt polisfordon, med en radiosändare, en mikrofon och en stor piskantenn. Med hjälp av denna lyssnade han på polisens sändningar.

Passagerardörren
Kemper blockerade passagerardörren och gjorde det omöjligt för sina offer att fly. Han låtsades att dörren inte var ordentligt stängd innan han satte ett föremål bakom spaken så att den inte skulle gå att öppna.

VÄNSTER Klistermärket längst till vänster på Kempers kofångare var ett tecken till studenterna vid University of California, Santa Cruz, att han var en betrodd universitetstjänsteman och därför säker att resa med. Hans mor hade gett honom klistermärket så att han kunde hämta henne från universitetet

Stövel
Här hittade polisen en blodig kniv, rock och väskor samt en 44-kalibrig magnum. Det fanns också hårstrån och blodfläckar från offrens kroppar.

Förarsätet
Kemper förvarade sin .22-kalibriga automatpistol under sätet när han körde. Polisen hade besökt honom för att konfiskera hans .44-kalibriga magnum mitt under hans brott på grund av oro över hans tidigare frihetsberövande. Kemper fruktade i detta skede att han skulle åka fast, men det gjorde han inte.

Baksätet
Blodfläckar hittades i baksätet där Kemper hade mördat Lui och Pesce.

VÄNSTER Efter en motorcykelolycka gav Kemper 15.000 dollar köpte han en ny Ford Galaxy 500 cabriolet, samma modell som den på bilden och mycket mer praktisk för att plocka upp liftare

sa: "Där". Förstår ni? Sex unga kvinnor döda på grund av hur hon uppfostrar sin son och hur hennes son uppfostras, hur han växer upp, och vad är hennes avslutande ord? "Jag antar att du vill sitta uppe hela natten och prata? Gud vad jag önskar att jag hade gjort det."
I vad som skulle bli det näst sista mordet attackerade Kemper sin mor och slog henne i huvudet med en klohammare medan hon sov, innan han halshögg henne och använde hennes huvud för att simulera oralsex. Han använde sedan hennes huvud som darttavla, skar ut struphuvudet och försökte mangla det i avfallskvarnen. Maskinen kunde dock inte bryta upp den sega vävnaden och spydde tillbaka den i diskhon. "Det kändes passande, eftersom hon hade klagat och skrikit och gapat i så många år", säger Kemper.
Kemper var inte nöjd med att ha lyckats med det som ansågs vara hans sista mål, utan ringde sin mors vän Sara "Sally" Hallett och bjöd in henne till huset. Strax efter att hon anlänt mördade han den intet ont anande väninnan, hade sex med hennes livlösa kropp och gömde paret i en garderob. Därefter flydde han. Kemper körde i flera dagar och lyssnade efter detaljer om sina brott på en radiomottagare, men det fanns inga. Till slut, efter att ha kört till Pueblo, Colorado, mer än 1.000 mil bort, ringde han Santa Cruz-polisen från en telefonkiosk och erkände sina brott. Polisen trodde inte på "Big Ed", men när Kemper vidarebefordrade specifik information till dem satte de igång att arrestera honom. Kemper fördes tillbaka till Santa Cruz av poliserna, där han berättade alla ohyggliga detaljer om morden, inklusive platserna där kropparna hade begravts, och tog med poliserna på en sex timmar lång rundtur i Kalifornien för att hämta kroppsdelar. När han ställdes inför rätta försökte hans försvarsadvokat säga till domstolen att Kemper var galen. Kemper förklarade sig icke skyldig. Rättegången pågick i mindre än tre veckor och den 8 november 1973 överlade en jury bestående av sex män och sex kvinnor i mer än fem timmar. De fann honom tillräknelig och skyldig till åtta fall av överlagt mord.
Märkligt nog frågade domaren Kemper vad han ansåg att han borde straffas med. Kemper begärde att han skulle torteras till döds i gaskamrarna, i enlighet med den fantasi han hade när han var en ung pojke. USA hade vid den här tiden avskaffat dödsstraffet och i stället dömdes han till åtta livstidsstraff, som skulle verkställas samtidigt. Trots sina avskyvärda brott hävdar Kemper att han fortfarande kände ånger under rättegången, särskilt när fäderna till hans första offer vittnade om förlusten av sina döttrar. "Den dag då dessa fäder vittnade i rätten var mycket svår för mig. Jag mådde fruktansvärt dåligt. Jag ville prata med dem om deras döttrar, trösta dem... men vad skulle jag säga?"
Jättens fall
Kemper var bara 24 år när han dömdes. Nu är han 67 år och har länge varit intagen på California Medical Facility i Vacaville, ett fängelse för enbart män. I ett skede begärde han psykokirurgi, ett invasivt och drastiskt ingrepp som skulle innebära att en sond fördes in i hans hjärna. Detta ingrepp sägs döda hjärnvävnad, vilket Kemper trodde skulle kunna bota honom från hans tvångsmässiga sexuella aggressioner. Hans begäran avslogs dock. Sedan han fängslades har han blivit en mönsterfånge som hjälper till att läsa in böcker på band för blinda. Men vid varje prövning av hans villkorliga frigivning har han nekats frigivning. Trots detta har Kemper själv föreslagit att han ändå inte ska släppas ut i samhället igen. Han har varit föremål för ett antal intervjuer sedan han fängslades. Han säger att han hoppas att resultatet ska bli att andra lär sig om brottslingar som han och att han bidrar till att förhindra att andra som han dödar.

rätt Kemper hade ansökt om att bli polis 1969, men fick avslag eftersom han med sin längd på över två meter överskred den maximala längden för en sådan befattning

Mord i hans tankar

Är Kempers vilja att prata om sina mord ett tecken på ånger, eller något helt annat? riktiga brott pratar med en expert som har pratat direkt med seriemördaren

Under en tv-sänd intervju börjar Kemper gråta när han talar om mordet på sin mor. Är detta ett uppriktigt erkännande av skuld? Vad försöker han vinna på denna känsloyttring?
I videorna gråter han mest för sig själv, inte för sina offer. Andra inspelningar visar honom som självbelåten, självcentrerad och oskyldig.
Kemper framställer sig gärna som en expert på seriemord, vilket tyder på att han inte känner någon ånger. Kemper var starkt beroende av sin mor, men han hatade henne också för att hon kritiserade och förminskade honom och för att hon övergav honom. Han kan också ha föraktat sig själv för att han var så beroende av henne.
Kemper är och var manipulativ, så det är inte möjligt att säga hur mycket av hans svar som var uppriktigt och hur mycket som var spel för gallerierna. Han gjorde ett uttalande om att han inte borde släppas ut ur fängelset, vilket stöder sannolikheten för att han inte är ångerfull.
Är det möjligt för seriemördare och psykopater som Kemper att visa någon ånger för offren och deras familjer? Tror du att de känner någon ånger för den effekt som deras handlingar kan ha haft?
Alla seriemördare är inte psykopater och alla psykopater är inte mördare eller ens våldsamma, men det som kännetecknar en psykopat, om man utgår från Hare PCL-R, är brist på ånger. Jag har sett många intervjuer med Kemper och inte sett några tecken på sorg över sina handlingar eller ånger.
Jag tror att han på sätt och vis älskade sin mor, men att han också hatade henne. Det är inte ovanligt i matricider. Jag har förstått av någon som korresponderade med honom att han ibland mådde dåligt, men det är möjligt att han sa det hon ville höra.
Kanske har han i efterhand, efter många år i fängelse och med mognad, en annan känsla för sitt förflutna, men vid den tidpunkten visade hans intervjuer intelligent självreflektion men liten känsla för vad han hade gjort mot sina offer.
Jag har träffat tre personer som har intervjuat honom ingående och ingen av dem tyckte att han var ångerfull. Jag har också träffat seriemördare som säger att de mår dåligt men vars handlingar berättar en annan historia. Jag tror inte att man kan läsa Kempers svar så lätt, åt ena eller andra hållet.
Hur skulle den giftiga relation Kemper hade med sin mor och den övergivenhet han måste ha känt från sin far i så tidig ålder påverka hans tankesätt när han gick från tonåren till vuxenlivet?
Kemper utvecklades till en spänningsmördare, men det fanns också hämnd och hat i det han gjorde. Han spelade ett spel med studenterna (som han beskrev det). Han var grym. Han behandlade offren på ett vidrigt sätt, både före och efter deras död. Om han inte hade dödat sin mor skulle han ha fortsatt eftersom det fick honom att känna sig mäktig när resten av hans liv var maktlöst.
Kemper överlämnade sig själv till polisen när han hade dödat sin mor och hennes bästa vän, Sara "Sally" Hallett. Vad tror du att den här handlingen säger om honom som mördare?
Jag tror att Kemper överlämnade sig själv för att han inte hade några resurser för sin flykt, inte för att han var ångerfull. Han hade länge snyltat på sin mor och hade inte klarat av att klara sig på egen hand.
Han saknade självförtroende. Under flykten insåg han till slut att han inte hade någonstans att ta vägen och tänkte förmodligen att polisen, utan några resurser, skulle komma ikapp honom så småningom.
Jag tror inte att han överlämnade sig själv för att han kände ånger, särskilt inte när man tittar på vad han sa (och hur han sa det) när han ledde poliserna till sitt hem för att hitta kropparna. Tårar kan tolkas på många olika sätt, inte nödvändigtvis som ånger.

Dr Katherine Ramsland

Rättsmedicinsk
Psykolog
Dr Ramsland är
professor
i rättsmedicinsk
psykologi vid
DeSales
Universitet i
Pennsylvania.
Hon har skrivit
många böcker och artiklar i ämnet seriemördare, bland annat The Mind Of A Murderer (En mördares sinne): Privileged To The Demons That Drive Extreme Violence. Hon har också själv kommunicerat med Kemper när han satt i fängelse.

Om han inte hade dödat sin mor skulle han ha fortsatt för att han kände sig mäktig

Kemper talade om oemotståndliga "energier som rasar inombords" i en intervju för Mord: Inget uppenbart motiv

© Corbis; Alamy

Ted Bundy inför rätta

försvarardjävulen

USA:s mest fruktade seriemördare kämpade hårt mot systemet för att hävda sin oskuld, men under rättegången var hans charm genomskinlig. Hans advokat berättade för Real Crime hur det var att försvara "djävulen" och att se hans sanna färger avslöjas

Ted Bundy

george som ägare till butiken; två

John Henry Browne

Brottmålsadvokaten John Henry Browne är baserad i Seattle, Washington, och har företrätt många ökända klienter, däribland Ted Bundy. Hans bok, Djävulens försvarare beskriver hans liv och karriär med att arbeta med högprofilerade brottslingar och finns att köpa från chicagoreviewpress.com

"Tet intressanta var när jag hade ett samtal med honom i Aspen efter hans första rymning", säger John Henry Browne, en av Ted Bundys många försvarsadvokater. "Han vände sig till mig och frågade: 'Vart skulle en person åka i USA för att få dödsstraff med säkerhet?' Jag svarade honom utan att tveka: 'Florida eller Texas', eftersom lagarna är grundlagsenliga. Så han flyr andra gången, tar sig till Michigan innan de inser att han har rymt... Han kunde ha gått vilse i Chicago. Om man vill gå vilse i USA är Chicago rätt plats att göra det på. Men vad gör han? Han åker till en liten universitetsstad i Florida, platsen där jag sa att han skulle få dödsstraff. Så jag tycker att hans resa är mycket intressant."
När det gäller seriemördare behöver Ted Bundy inte demoniseras särskilt mycket. Han var en stilig, charmig och intelligent man som bara var 27 år när han greps, och han var själva sinnebilden för ondska. Hans behov av att orsaka lidande visste inga gränser när han inledde en terrorkampanj över hela USA på 1970-talet. Flickor med mörkt hår med mittskilning - som liknade hans "typiska" offer - hackade hackade av sina egna lockar innan de färgade det som var kvar i en annan nyans. De undvek att gå ut ensamma och skakade av rädsla varje gång en annan ung kvinna från deras hemstad försvann. Men när deras mardrömmars väsen åkte fast tog det ett ögonblick för dem att urskilja det stiliga, advokatliknande monstret från mängden av juridiska experter.
Bundy fängslade en hel nation och gjorde dem nyfikna på hur det under ytan av en lugn och samlad ung man kunde finnas en stormig styggelse som var kapabel att mörda dussintals kvinnor.
Bundys största blunder
Sergeant Bob Hayward stod parkerad utanför sitt hem i Salt Lake County, Utah, klockan 03.00 på morgonen och hade just avslutat sitt skift när han hörde ett sprakande ljud på radion som fick honom att svara på ett nödrop. Men efter en felaktig sväng fann han sig själv stirrandes på ett misstänkt fordon parkerat utanför hans grannes hem: en brun Volkswagen. Han visste att ägarna till fastigheten, ett gift par, var bortresta och hade lämnat sina två tonårsdöttrar ensamma hemma. Hayward ville ta en närmare titt på registreringsskylten, men innan han hann göra det släckte föraren sina egna lampor och körde iväg.
Hayward följde efter fordonet till en övergiven bensinstation. "Jag är vilse", utbrast föraren när Hayward stod öga mot öga med honom. Mannen i det brunbrända fordonet såg proper ut, hade mörkt hår och mörka ögon och var helt svartklädd.
Polismannen frågade varifrån föraren kom och vad han gjorde i området, varpå han svarade att han studerade juridik vid University of Utah och hade varit och sett Towering Inferno på den lokala drive through-biografen (en rimlig ursäkt om just den filmen hade spelats kvällen den 16 augusti 1975) Hayward visste annat och började inspektera bilen. Han fann att passagerarsätet hade tagits bort. Han upptäckte också en skidmask, strumpbyxor, en kofot, en ishacka och en uppsättning handbojor i fordonet. Polismannen grep föraren misstänkt för inbrott och satte in honom i det lokala fängelset. Men polisen hade då ingen aning om att mannen i deras förvar var ansvarig för de uppmärksammade morden på tre unga flickor i tre delstater och dussintals andra över hela landet. De hade äntligen fått den notoriskt svårfångade Ted Bundy i sitt sällskap.
En främling ler
Hayward visste att Bundy ljög om sina skäl att befinna sig i området den kvällen. Han ringde sheriffen i Salt Lake County, som satte kriminalinspektör Jerry Thompson på fallet. Thompson visste att det fanns en rad kvinnomord i grannstaterna som oroade utredarna, och namnet "Ted" och beskrivningen av hans bil gav dem ännu större anledning till oro. Thompson fick en husrannsakningsorder för att söka igenom Bundys hem. Bland hans ägodelar hittade han en rad komprometterande föremål, bland annat bensinkvitton som placerade Bundy i varje delstat ungefär vid den tidpunkt då en kvinna hade försvunnit eller mördats där. Ett par skor som stämde överens med en beskrivning som lämnats till poliserna av den 18-åriga Carol DaRonch, bosatt i Utah, fångade också polisens uppmärksamhet.
I november 1974 hade Bundy lurat in DaRonch i sin bil under täcknamnet "Officer Roseland" och sedan försökt sätta handfängsel på henne, men hon kämpade sig loss. DaRonch hade varit en av de lyckligt lottade. I sitt vittnesmål gav hon specifika detaljer om den bil som hennes angripare körde och gav en beskrivning av honom, vilket gav polisen en lovande ledtråd till vad som kallades "Ted-morden".
Under hela 1970-talet tycktes unga kvinnor i Colorado, Washington och Oregon försvinna från jordens yta, för att sedan dyka upp döda veckor eller ibland månader senare. Det första dokumenterade offret var en 18-årig kvinna från Washington vid namn Karen Sparks. Hon blev nedslagen och utsatt för sexuella övergrepp i sin säng. Hon överlevde attacken, men 21-åriga Lynda Healy hade inte samma tur. Bortförd från sitt hem ungefär en månad senare hittades hennes frysta kvarlevor på en plats i Taylor Mountain. Den forensiska tekniken var inte alls lika avancerad som dagens, och mördaren lämnade varje brottsplats utan några som helst bevis.
Bundys modus operandi berodde till stor del på hans charm och förmåga att vinna intet ont anande kvinnors förtroende. Ofta med en brittisk accent uppvaktade Bundy sina offer till deras död. Han låtsades också vara handikappad för att framstå som hjälplös och därmed ofarlig. 23-åriga Janice Ott föll för Bundys falska funktionsnedsättning vid Lake Sammamish State Park i Washington i juli 1974.
Medan hon njöt av sommarens strålar kastade Bundys ödmjuka gestalt en skugga över hennes viloplats. Bundy bad den unga flickan om hjälp med att flytta sin segelbåt. Han kunde inte göra det själv eftersom han hade "brutit armen", sa han till henne och pekade på gipset runt hans lem. Enligt Bundy tog han Ott till en övergiven jaktstuga och våldtog henne. Han återvände senare med Denise Naslund, som han också våldtog, innan han dödade paret. Deras kvarlevor hittades i ett skogsområde några kilometer från den park där de senast hade setts. De var varken de första eller de sista av hans offer. Var och en av Bundys "kalkylerade" knep var lika effektiva som den förra.
Två månader efter att han gripits av Hayward pekade DaRonch ut Bundy i en polisuppställning som "Officer Roseland". I en andra uppställning påstod vittnen att de hade sett Bundy på Viewmont High School den 8 november 1974 (timmar efter att DaRonch hade attackerats). Samma kväll hade eleven Debra Kent försvunnit. Hennes kropp hittades aldrig, men polisen ansåg sig ha tillräckligt med bevis för att åtala Bundy för kidnappningen av henne samt för ett försök till överfall på DaRonch. En nyckel som hittades på den parkeringsplats som genomsöktes under utredningen av Kents försvinnande passade till de handbojor som satt kvar runt DaRonchs handleder samma dag som hon attackerades. I Bundys ägo hittades bland annat en broschyr som annonserade en pjäs på Kents gymnasieskola.
Bundy släpptes mot borgen men bevisen mot honom hopade sig och han bestämde sig för att söka juridisk rådgivning. Det var den vintern som Bundy tog hjälp av försvarsadvokaten John Henry Browne. Browne sade att hans första möte med Bundy var "märkligt", och att han tidigt visste att Bundy var en person som försökte verka normal men som uppenbarligen inte var det. "Den enda person som jag skulle betrakta som en djävul i traditionell mening var Ted Bundy", säger Browne, vars memoarer Djävulens försvarare ger en inblick i hans tid med vad som skulle bli en av hans mest kända klienter.
Bundys första rättegång
Bundy föddes som Theodore Cowell den 24 november 1946 och växte upp i Philadelphia i tron att hans morföräldrar var hans riktiga föräldrar och att hans mor var hans syster. Senare i livet upptäckte han att han var ett oäkta barn, och hans fars verkliga identitet är fortfarande okänd. Hans mor berättade för honom att en sjöman, vars identitet aldrig har hittats i några register, hade förfört henne. Vissa spekulerade i att Bundy hade fötts av ett incestuöst förhållandemellan hans mor och hennes far, även om det inte finns några definitiva bevis för denna teori.
Det som blev känt om Bundys barndom var förvirrande. Under hela sitt liv berättade han olika saker för olika personer. I en berättelse påstod han sig ha beundrat sin farfar, mannen som uppfostrade honom under de första åren

Ovan Rättegången mot Ted Bundy för Chi Omega-morden var den första som sändes på nationell TV i USA. 250 journalister från nyhetsorganisationer runt om i världen deltog i rättegången

vänster När bundy försökte bortförklara de ovanliga föremål som hittades i hans bil genom att säga att de var verktyg för hans studier vid universitetet

Folk säger ofta att Ted Bundy var charmig, stilig och intelligent, men jag tror inte att allt det var sant

Många vittnen och bekanta noterade hur varje gång de såg Bundy förändrades hans utseende något, men hans ögon, som beskrevs som "onda" av många av hans offer, var lätta att urskilja

av hans liv, medan han i en annan skildrade honom som en våldsam fanatiker med ett temperament som man måste frukta. När hans (riktiga) mor gifte om sig adopterade hennes nye man hennes utomäktenskaplige son. I skolan hade han varit ett begåvat och lovande barn, men blev känd som en tjuvkikare. Enligt gamla klasskamrater som talat med kriminalförfattaren Ann Rule för hennes bok Främlingen bredvid migvar Bundy ett omtyckt barn i skolan, trots att han själv minns att han inte hade haft många vänner och tyckte att det var svårt att få kontakt med andra barn.
Bundys liv var en enda lång och utdragen nedåtgående spiral, även efter hans första rättegång den 3 februari 1976 i Utah. På inrådan av sin advokat, John O'Connell, avstod Bundy från sin rätt till en jury och lämnade sitt öde i händerna på domaren i Third District Court, Stewart Hanson Jr. Men mot O'Connells bättre vetande bestämde sig Bundy för att vittna. Medan en blyg och skakad DaRonch satt i vittnesbåset under större delen av eftermiddagen, utstrålade Bundy förtroende för sin oskuldsfasad och hade ett svar på allt.
När hon ombads identifiera mannen som attackerade henne pekade hon ut Bundy. O'Connell försökte motbevisa hennes minne genom att hänvisa till det faktum att hon hade fått se många bilder på möjliga angripare. "Påverkas ett vittne som försöker minnas ett ansikte av att han eller hon får se ett stort antal bilder?" frågade han en psykolog som kallats att vittna. "Ja", svarade de. "Ju fler bilder ett offer ser ... desto större är risken att det misslyckas med att identifiera en bild korrekt." Psykologen tillade också att ett offer minns mindre av sin prövning i en stressad situation. I vittnesbåset berättade Bundy för domaren att han inte hade träffat DaRonch den dag hon överfölls. Han erkände att han ägde ett par handbojor och sa att han hade hittat dem på den lokala soptippen.
"Folk säger ofta att Ted Bundy var charmig, stilig och intelligent, men jag tror inte att allt det var sant", säger Browne. "Han var inte så smart som alla säger att han var. Han var manipulativ till det yttersta." En sådan karaktär syntes tydligt utanför rättssalen. Bundy försökte charma medierna till att tro att han var ett helgon som råkat ut för ett missförstånd. "Jag tänker fullfölja min juridiska utbildning och bli advokat, en jävligt bra advokat", sade han till reportrarna.
Under tiden tittade familjerna och vännerna till de kvinnor som försvunnit sedan Bundy kom till delstaten 1974 på, upprörda och desperata efter att få veta vad som hänt deras nära och kära. Den första att försvinna från Utah var den 16-åriga cheerleadern Nancy Wilcox. Först ansågs hon ha rymt, men hennes kropp har, precis som Kents, aldrig hittats. Sedan hade vi polischefens dotter, Melissa Smith, som våldtogs och ströps och vars nakna kropp hittades i bergen bara några veckor senare. Laura Aime, bara ett år äldre än Wilcox, hittades också i bergen. Hon hade blivit misshandlad, våldtagen och strypt.
Trots sin charm såg domaren rakt igenom Bundy, och efter bara en helgs överläggning fann han honom skyldig till kidnappningen av Kent och attacken på DaRonch. Bundy kunde inte dömas för att ha dödat de andra flickorna; det fanns antingen för lite bevis eller ingen kropp för att bevisa hans skuld. Han dömdes till mellan ett och 15 års fängelse. Trots att han fortfarande bedyrade sin oskuld till media beslutade utredarna i Colorado i oktober att de hade tillräckligt med bevis för att åtala honom för mordet på 23-åriga Caryn Campbell 1974.
En guide till skidstugor i Colorado som hittades bland Bundys ägodelar var ett viktigt bevis för hans inblandning i hennes död. Wildwood Inn var bokmärkt - samma ställe som Campbell hade försvunnit från i januari. Hennes kropp hittades flera kilometer från värdshuset en månad senare, omgiven av en blodröd fläck som anspelade på det slag med trubbigt våld som hon hade fått några timmar efter att hon senast hade setts. I början av 1977 utlämnades Bundy till Aspen i Colorado för att ställas inför rätta ännu en gång.
En önskan om att dö
I Colorado bestämde sig Bundy för att företräda sig själv vid rättegången. Under pausen i förundersökningen i Pitkin County Courthouse hoppade Bundy ut från ett fönster på andra våningen. När bojorna lossades så att han kunde röra sig mer fritt var det precis den möjlighet Bundy behövde för att fly. Han stukade fotleden under hoppet, men var ändå på fri fot i åtta dagar innan han greps på nytt. Bundy hävdade att han i Aspen inte skulle få en rättvis rättegång eftersom en mediesensation hade utbrutit, och han krävde att bli skickad till Glenwood Springs för resten av rättegången. Domaren beviljade hans begäran.
Det fanns få bevis som knöt Bundy till mordet på Campbell. Broschyrerna från skidstugan, bensinkvitton från närområdet och två "omisskännliga" hårstrån som hittades i Bundys beslagtagna bil hade mycket litet bevisvärde. Ett vittne påstod sig ha sett Bundy lämna skidstugan samma kväll som Campbell försvann, men vid förundersökningen kunde hon inte identifiera honom. Före rättegångsdatumet, i december 1977, rymde Bundy igen. Browne hörde av honom bara några timmar innan han rymde, och när nyheten kom blev han orolig för vad Bundy skulle göra härnäst. Men då hade Bundy varit ute ur fängelset i en dag, och hans frånvaro upptäcktes inte av fängelsevakterna. Han gömde sig helt öppet i Chicago och kunde i princip ha fortsatt att hålla sig gömd. Men i stället åkte han till Tallahassee i Florida.
Drygt två veckor senare tog hans mordiska lustar fart igen och han besökte Chi Omega sorority house på Florida State University. Han bröt sig in och dödade två flickor: Margaret Bowman och Lisa Levy, 21 respektive 20 år gamla, och skadade två andra allvarligt. Alla fyra offren hade utsatts för fruktansvärda sexuella övergrepp. Levy hade blivit våldtagen med en hårspraybehållare och nästan fått bröstvårtan avsliten under Bundys vansinnesattack. Förvånansvärt nog var de lokala utredarna vid denna tidpunkt ovetande om Bundy, som återigen hade lämnat platsen helt utan bevis. Mindre än en månad senare kidnappades 12-åriga Kimberley Leach från skolan, utsattes för sexuella övergrepp och dödades av Bundy, som ströp henne och lämnade hennes kropp i en gammal svinstia. Leach skulle bli Bundys sista offer. Han ertappades av polis mindre än en vecka senare när han körde med stulna registreringsskyltar. Browne säger att han tror att Bundy hade en dödslängtan. "Jag tror att han åkte fast med flit eftersom han var i den bästa form han någonsin varit i, och polisen som tog fast honom var en överviktig 50-årig kille. Ted kunde lätt ha sprungit ifrån honom. Jag vet inte vad som fick honom att vilja dö - om han visste att han var farlig och ond och måste stoppas, vilket jag tvivlar på. Men jag tror att det snarare handlade om att han ville fortsätta spela spelet med att manipulera systemet."
Från fängelset ringde Bundy ändå till Browne. Polisen hade inte fattat vem han var. Under förklädnaden "Mr Rosebud" ringde han Browne, som uppmanade honom att berätta för myndigheterna vem han var innan de själva fick reda på det. Bundy lovade att han skulle göra det, men inte innan han tillbringat ytterligare en natt osynlig för detektiverna. Browne, som slets mellan sin professionella och moraliska etik, kunde bara undra vad Bundy skulle göra härnäst. "Jag tänkte att jag kunde ringa en journalistvän som kände Ted, så att journalisten kunde ringa polisen, men det skulle vara att backa från mitt etiska ansvar. Jag sov inte den natten och blev väldigt lättad när tidningarna visade att han hade gripits i Florida. Om han hade släppts fri är det ingen tvekan om att han skulle ha fortsatt att döda fler människor."
Bekännelser från
Ett kontrollfreak
Lyckligtvis för Brownes samvete avslöjade Bundy sig för myndigheterna och han arresterades för morden. Hans brott sedan flykten från Glenwood Springs stod i centrum för delstatens utredning: dubbelmordet på Chi Omega, de två överlevande offren, en attack på en lokal student en halvtimme senare vars skallskador gjorde henne döv, och mordet på Leach. Browne och advokaten Millard Farmer, en dödsstraffsmotståndare från Atlanta, arbetade med myndigheterna för att skräddarsy en uppgörelse för Bundy - om han erkände de brott han begått i Florida, så skulle åtalen mot honom i Washington, Colorado och Utah inte kunna leda till dödsstraff.
Bundy undertecknade papperen för att säga att han skulle erkänna, vilket gjorde det till ett triumferande ögonblick för Browne och Millard, men det skulle inte vara länge. En utfrågning var planerad till slutet av månaden, men i en dramatisk händelseförändring ändrade sig Bundy, som redan befann sig i rättssalen och skulle höras av domare Edward Cowart. En utmattad och, enligt Browne, "något galen" Bundy förklarade plötsligt: "Jag tänker inte göra det."
Millard avgick, frustrerad över att hans tid slösades bort. Browne bestämde sig för att göra ett sista försök att ge Bundy råd. Bundy erkände sig dock inte skyldig till morden

ovan Förutom att förutom att försvara Ted Bundy har John Henry Browne blivit känd för att försvara några av mänsklighetens värsta mördare, inklusive Benjamin Ng och arméns stabssergeant Robert Bales

Om han hade släppts fri är det ingen tvekan om att han skulle ha fortsatt att döda fler människor

ovan Under sin första rättegång i Colorado flydde Bundy ut genom fönstret i biblioteket i Pitkin County Courthouse efter att ha bett om att få använda det för att hjälpa honom med sitt försvar i domstolen

och rättegången flyttades till Miami, eftersom det var nästan omöjligt att hitta en opartisk jury i Tallahassee. Det dröjde nästan ett år innan Bundy återigen hamnade i rampljuset i juni 1979 i samband med rättegången i Miami, och trots att Browne efter att ha fått avslag på sin uppgörelse med Bundy ansåg att han inte längre skulle ha någon kontakt med honom, kallades han att vittna både som delstatsvittne och försvarsvittne under rättegången.
Före sitt vittnesmål besökte Browne sin tidigare klient i dennes cell i Dade County Jail. Det som sedan hände var enligt Browne helt oväntat. "Han låg på cellgolvet och tittade upp på mig och sa: 'John, jag vill vara en god människa, men det är jag inte'." En sådan kommentar från Bundy, som vid det här laget var den mest ökända seriemördaren i USA, chockade Browne. "Att Ted erkände att han inte var en god människa var mycket ovanligt för en sociopat. Det kan ha varit ett manipulativt uttalande för att få mig att bry mig mer om honom, eftersom jag i stort sett drog mig ur hans fall efter att han tackat nej till en uppgörelse med åklagaren, men jag tror att det var uppriktigt. Han låg på golvet och grät. Jag tror att han var vid en punkt där han hade tappat kontrollen helt och hållet."
Paret fortsatte att prata och Bundy erkände att hans attityd gentemot sina offer hade handlat mer om kontroll än om sex. "Han berättade att han skulle förfölja kvinnor och bestämma sig för att han skulle utöva sin makt och medkänsla genom att inte attackera dem", säger Browne. Ett annat chockerande avslöjande var att Bundy erkänt att han dödat mer än 100 människor, varav en man. En sådan händelse hade inträffat när Bundy bara var tonåring; det var en lek med sexuell utforskning som blev dödlig. Men i ett nafs hade Bundys högtidliga och melankoliska ögonblick passerat och han återgick till att vara sitt vanliga jag. "Jag tror att en liten del av Ted visste att han var ond, och det kan ha varit en av anledningarna till att han tackade nej till den uppgörelse om att rädda sitt liv som jag fick."
Bundys argument i förundersökningen var att inget av hans erkännanden som anspelade på morden kunde anses vara giltigt eftersom han befann sig i ett psykotiskt sinnestillstånd. I ett något kontroversiellt drag undertryckte Cowart potentiellt viktiga bevis, inklusive Brownes vittnesmål om sitt telefonsamtal med Bundy innan han greps för mord i Florida. Han undertryckte all bevisning som vittnade om Bundys sinnestillstånd den kvällen. Bundys gripande i Utah och de föremål som hittades i hans bil ansågs också otillåtliga. Den rättsmedicinske odontologen Richard Souviron identifierade dock Bundys tänder som den uppsättning som hade lämnat ett avtryck på Chi Omega-syster Levys vänstra skinka. Han sa att ingen annan än Bundy kunde ha gjort dem.
Rättegången i Miami
Efter en veckas arbete med att utse en jury stod Bundy anklagad för överlagt mord, försök till överlagt mord och inbrott, och Floridas högsta domstol beslutade att rättegången skulle TV-sändas över hela landet. Trots att Bundy hade fem försvarsadvokater insisterade han på att företräda sig själv i rättegången. Men bevisen mot honom, även utan erkännandena och gripandet i Utah, ledde ändå till en fällande dom. Vittnesmål från studenterna Connie Hastings och Nita Neary placerade Bundy i närheten av studentföreningen natten då attacken ägde rum. Neary pekade på Bundy med ett darrande finger när åklagaren frågade om hon kunde se mannen som hon hade sett smyga ut från Chi Omega efter morden. När Bundy ombads att muntligen identifiera honom bröt han in och bröt den stränga tystnaden i rättssalen. "Det är mr Bundy", svarade han och refererade till sig själv i tredje person. "Tack, mr Bundy", svarade domaren. Bundy svarade nästan omedelbart: "Varsågod." Trots att försvaret protesterade mot åklagarens taktik tog Neary till orda: "Jag har varit tvungen att gå igenom det här om och om och om igen i mitt huvud. Och jag känner mig säker på min identifiering."
Efter sju timmars överläggning nåddes ett domslut. Juryn fann den tilltalade skyldig till mord, vilket innebar att Cowart dömde Bundy till döden genom elchock. I sina avskedsord sade Cowart till seriemördaren: "Ta hand om dig, unge man. Jag säger det till dig uppriktigt; ta hand om dig själv, snälla. Det är en fullständig tragedi för denna domstol att se ett sådant totalt slöseri med mänsklighet som jag har upplevt i den här rättssalen. Du är en smart ung man. Du skulle ha blivit en bra advokat och jag skulle ha älskat att ha dig som praktikant framför mig, men du gick en annan väg, partner."
Ta en bugning
Den 7 januari 1980 var Bundy tillbaka i rätten, den här gången för att ställas inför rätta för mordet på sitt sista offer. Bundy förklarade sig oskyldig på grund av sinnessjukdom. Än en gång var det extremt svårt att hitta en opartisk jury i det county där Leach hade dödats, och därför flyttades rättegången till Orlando. Ordförande för domstolen var domare Wallace Jopling. Bevisningen i det här fallet var mycket starkare än i tidigare rättegångar: kreditkortskvitton bevisade att Bundy hade varit i området, och en brandman vittnade om att han hade sett Bundy leda in en ung flicka i en vit skåpbil som hade stått parkerad utanför Leachs skola den dag hon försvann. Fibrer från Leachs kläder hittades i den skåpbil som Bundy hade hyrt och på hans egna kläder. Medan en läkare vittnade om den onaturliga ställning som Leachs förmultnade kropp hade hittats i, klottrade Bundy på ett gult block och verkade ointresserad av fallet. Hans försvarsadvokat gjorde allt för att misskreditera vittnena och hävdade att sensationsmedierna hade fördärvat den tilltalade.
Det var under denna rättegång som Bundy gjorde ett av sina sista chockerande drag, när han friade till Carole Anne Boone, hans flickvän som han hade träffat 1974. Hon hade flyttat till Florida för att vara med honom och var mitt uppe i att vittna till hans fördel under strafffasen av rättegången när han ställde frågan. Enligt Floridas lagstiftning är ett par lagligt gifta om de förklarar sig vara man och hustru i en domstol och inför en domare. Hans civilstånd gjorde inte mycket för att förhindra att han dömdes. Han befanns skyldig och dömdes för tredje gången till döden i elektriska stolen.
På frågan om vad som var det svåraste med att försvara Bundy svarade Browne: "Att hantera hans självdestruktiva beteende. Ted gjorde självdestruktiva saker som att representera sig själv och göra sig till åtlöje."
"Det finns så många sidor av Ted som folk tycker är intressanta", fortsatte Browne. "Att sparka alla sina advokater, företräda sig själv, gifta sig med sin fru i domstol - att göra det inför en domare, vilket gjorde deras äktenskap lagligt - och det faktum att han troligen fick ett barn när han satt i högsäkerhetsfängelse."
Under nästan ett decennium försökte Bundy överklaga sin dödsdom, men varje gång avslogs överklagandet och avrättningen planerades till den 24 januari 1989. "Jag trodde inte att människor föddes onda", säger Browne, som vägrade att närvara vid avrättningen av sin tidigare klient, "förrän jag träffade Ted Bundy."

ovan Strax innan han avrättades och bars ut på bår talade Bundy om hur han begått minst 70 mord över hela USA. Han försåg FBI-agenter med konkreta bevis för minst 16 mord

Han låg på cellgolvet och tittade upp på mig och sa: "John, jag vill vara en bra människa, men det är jag inte

Allmänheten jublade över den efterlängtade döden för ett monster som hade skjutit upp sin avrättning i nästan ett decennium, i en manipulativ plan för att rädda sitt eget liv

"Tisdag är stekdag"

Glada floridianer samlades utanför fängelset medan en betydligt mindre självsäker Bundy förberedde sig på att möta sin skapare

På morgonen den 24 januari 1989 spändes Bundy fast i den elektriska stolen; en dömd man vars tid var ute. Browne minns hur "Florida var ett enda kaos. De konservativa rednecksen stekte bacon så att det skulle låta som elektriska stolen." Under tiden samlades en liten grupp dödsstraffsmotståndare utanför grindarna till Floridas statsfängelse Starke.
Trots ett stort antal överklaganden, ansökningar om uppskov med avrättningen och ett försök att i utbyte mot sitt eget liv ge Bundy information om var hans offer befann sig, fick han sin sista måltid. Han nekade till en "specialmåltid" och fick därför den traditionella rätten bestående av medium-rare biff, ägg, potatiskroketter, rostat bröd, mjölk, kaffe, juice, smör och gelé. Men den förblev orörd. I stället tillbringade han sin sista natt med att gråta och be tillsammans med sin metodistpräst Fred Lawrence. Det självförtroende som han en gång hade visat upp i rätten var borta, hans mörka och karaktäristiska hår hade rakats av och lämnat en glittrande kal fläck där det en gång suttit. Huden var insmord med olja för att förstärka effekten av de 2.000 volt elektricitet som snart skulle strömma genom hans kropp. Fastspänd sökte hans genomträngande ögon efter bekanta ansikten som satt bakom glaset. 42 vittnen hade samlats, däribland de män som hade åtalat honom och familjerna till hans offer. Överintendent Tom Barton frågade Bundy om han hade några sista ord. Efter en kort paus sa Bundy, med hänvisning till en av sina advokater och sin präst: "Jim och Fred, hälsa min familj och mina vänner från mig." De sista orden yttrades, den sista remmen drogs åt över hakan och metallhättan skruvades fast. Den svarta gardinen drogs för och Bundy försvann ur sikte när bödeln tryckte på strömbrytaren. Bundys kropp knöts, hans knytnävar spändes och en minut senare slogs strömbrytaren om igen, vilket gjorde att elströmmen upphörde för en stund medan en läkare undersökte honom. Under Bundys blåa skjorta hade hjärtat stannat; en lampa lyste in i hans ögon men ljuset inuti hade till slut slocknat. Klockan 7.16 var mardrömmen för många över, då Bundy dödförklarades.

Borta i en handvändning

Fotojournalisten Bill Frakes tog den här ikoniska bilden av mördaren i rätten när han arbetade för Miami Herald. Han minns dagen då Bundys dödsdom avkunnades

Hur var stämningen i domstolen under hela rättegången?
Det stod klart att det skulle bli dagen då domen skulle falla, så det var mycket ångest. Jag minns att jag då tyckte att han verkade väldigt normal under den första veckan av rättegången, men sedan blev hans beteende lite mer bisarrt. Juryn kom tillbaka och när de läste upp domen var han ganska stilla. Vid ett senare tillfälle, när juryn hade gått och domaren hade sagt vad han hade att säga, vände sig Ted bort från jurylogen och domaren.
Vad hände när domen lästes upp?
Jag tittade på Ted och bara Ted vid det tillfället, det var mycket spänning i rättssalen och jag minns ett snabbt surr av aktivitet när domen meddelades, men jag minns egentligen inte att det hände något fantastiskt. Jag koncentrerade mig väldigt hårt på Ted och såg varenda rörelse han gjorde. Min gissning är att alla andra tittade på domaren och juryn, men jag tittade på honom. Jag blev förvånad när han gjorde den där gesten. Det hände under en bråkdel av en sekund, det var inte ett utdraget raseriutbrott, han bara höjde handen, slog ner den och så var det slut med det. Det gick väldigt fort, bokstavligen mindre än en sekund.
Blev du chockad?
Det enda som var chockerande var att han inte verkade ta det på allvar, och det faktum att någon som till det yttre såg så normal ut kunde ha gjort något så illa. Jag förväntade mig att han skulle ha något i sitt utseende som skulle ge en ledtråd, men det gjorde det inte. Han var välklippt, han talade väl och han såg helt vanlig ut. Förutom när han gjorde den där minen som jag fångade på bild, och ett par gånger när han blev arg, såg man inte att han tappade kontrollen på något sätt. Han gjorde inget väsen av sig eller skrattade eller något, han försökte visa upp sig som en mycket normal person - och för det mesta lyckades han med det.
Var det mycket press på dig som fotograf i den situationen?
Jag är en ganska erfaren fotograf vid det här laget. Jag har sett krig, upplopp och katastrofer, och jag har varit med om nästan allt dåligt du kan föreställa dig. Jag var i rättssalen under en stor del av rättegången. Det var vad vi kallar en pool-situation - bara en fotograf fick komma in. Det enda som gäller är att följa strikta regler och anständighet. Men det här var bara den andra stora rättegången i Florida och det var väldigt tidigt i processen med att tillåta kameror i rättssalen också. Om du gjorde ett misstag kunde tillgången till rättssalen avslutas. Man ville vara respektfull och inte göra ett misstag som skulle äventyra tillträdet för alla. I en rättssal finns det inga risker, ingen fara jämfört med en krigssituation där kulorna flyger, det är pressande, nervkittlande och intensivt. Det här var ett fall av samvetsgrannhet. Det fanns ingen press, bara vetskapen om att jag representerade alla andra nyhetsorganisationer, och jag var den enda där, så om jag missade något så missade alla det. Jag försökte vara känslig för inte bara vad Miami Herald ville ha, utan vad alla andra byråer ville ha.
Hur brukar du reagera när folk frågar om bilderna?
Jag var glad att jag lyckades med att inte missa något, det var ett väl utfört arbete den dagen och jag tycker att bilden på ett korrekt sätt speglar vad som hände i rättssalen. Det var en intressant plats att vara på. Jag var ung och det var spännande att bevaka veckans största nyhet, men det var inte så mycket mer än så. Brottsmålet var ganska öppet och stängt. Jag tror inte att utgången någonsin var omtvistad. Staten hade mycket bevis och han hade inte mycket att gå på. De kriminella åklagarna hade hållit på ett tag och han hade kanske ett eller två års juridikstudier bakom sig och agerade som sin egen advokat. Man kunde se på domaren och motpartens advokat att det inte gick så bra för honom, så det här var ingen stor chock. Den fasansfulla karaktären på de brott han begått var oroande, man ville inte tro att något sådant någonsin hade hänt. Domen var ingen överraskning. Den enda överraskningen var att han visade några känslor, och hans känsloyttringar var extremt korta. Jag är ganska säker på att det inte var många som såg det.

Bill Frakes

© Bill Frakes

Bill Frakes har arbetat som fotograf i över 40 år. Han har nu sitt eget produktionsbolag, Straw Hat Visuals.

Han gjorde inget väsen av sig eller skrattade eller så, han försökte visa upp sig som en helt vanlig person - och för det mesta lyckades han med det

Oavsett om mannen själv ristade in sitt namn i detta bord i Orange County Courthouse eller om det var en skämtares verk, går det inte att förneka att Ted Bundy lämnade ett outplånligt avtryck i de samhällen han plågade

© Alamy; Getty Images; Thinkstock; Topfoto

födelsen av

ondska

richard ramirez

Satanism, familj, våldtäkt, mord och Jesus: vilka krafter drev Richard Ramirez? Var slutade det oroliga barnet och var började den seriemördande nattstalkern?

Wad är ondska? Ondska verkar vara livet för Ricardo "Richard" Ramirez, dömd mördare av 13 personer och självutnämnd satanist. Trots sin katolska uppfostran började han råna, våldta och stympa sig runt om i Amerika.
Richard Ramirez liv var förutbestämt att bli ett liv i ytterligheter. Han föddes av Julian, en fattig mexikan från en jordbrukarfamilj, och Mercedes, en amerikansk medborgare som bodde med Julian i Mexiko under en tid. De bodde i den mexikansk-amerikanska gränsstaden El Paso och redan från början hängde den amerikanska drömmen om lycka, hälsa, säkerhet och välstånd som ett krucifix framför ögonen på familjen Ramirez: tro och bli belönad. Tyvärr var den dock alltid utom räckhåll, liksom tillgången till de välsignelser som landets myndigheter beviljade, vare sig det handlade om det välmående landets immigrationslagar eller kyrkans förmodade makt. Detta ledde till en känsla av evig frustration för Richards familj. De var utlämnade till ett system som förföljde dem även när de försökte utöva sin påstådda rätt att klättra i samhällets hierarki.
Julian, Richards far, var extremt hårt arbetande men saknade utbildning, medan hans fru kom från en "bättre släkt" och förväntade sig lite mer av det oförtjänta privilegiet att vara rik. Han satte sin tro främst till tradition och heder, hon till Jesus Kristus rättvisa, en gestalt som är allestädes närvarande än idag, guldklädd i landets slumområden. När Julian hittade jobb för att försörja sin familj på andra sidan gränsen ingrep immigrationspolisen och kastade tillbaka familjen till desperationen, så att Julian fick försvara sina magra ägodelar mot banditer, medan hans fru tvingades traska tillbaka över gränsen. Men medan Jesus stod tyst var föräldrarna beslutsamma och de arbetade och snurrade i allt större cirklar på sin väg mot en bättre framtid. "Cirklar" var tyvärr det avgörande ordet; genom en grym ödets nyck låg parets hem i El Paso i vägen för mäktiga vindar från Los Alamos i New Mexico, där den amerikanska regeringen testade kärnvapen. Flera av barnen föddes med funktionsnedsättningar som Colliers sjukdom, som gör att skelettet växer i kurvor och förhindrar rörelse. Familjen var stationerad vid sjukhussängar under de stekheta somrarna. Trots att de var så sammansvetsade när de var sjuka, var friktionen stor och hindrade deras framtida framgångar innan de ens hade börjat.
Richard skulle, delvis baserat på dessa formativa erfarenheter, besluta sig för att det som Herren inte ville ge, det skulle han, Richard, ta ändå.
Enbart korstecknet räcker inte för att hjälpa en skock skrikande barn, och Ramirez-hushållet byggde på beprövade, testade och, som vissa kanske skulle säga, uttömda familjevärderingar. Om Richard eller något av hans andra syskon misskötte sig fick de stryk av Julian. Det var inte en tuff fars slag, utan en man som tvingades av omständigheterna att slå till med bältet

"du förstår mig inte, du förväntas inte göra det. du är inte kapabel. jag är bortom din erfarenhet. jag är bortom gott och ont. lucifer bor i oss alla ... jag älskar att döda människor. jag älskar att se dem dö. jag skulle skjuta dem i huvudet och de skulle vicka och vrida sig överallt, och sedan bara sluta. eller jag skulle skära dem med en kniv och se deras ansikten bli riktigt vita. jag älskar allt blod."

Richard Ramirez

Ovan Vid 13 års ålder bevittnade Ramirez ett mord som visade sig vara formativt för hans unga sinne
RÄTT Ramirez höll mörkt sällskap när detta familjefoto togs

att arbeta med fysiskt krävande jobb som upprörde hans psyke. Att arbeta på järnvägen, till exempel, gav honom ära, men skilde honom från sin familj och gav honom ett våldsamt temperament. Han ansåg att han skulle få sin rättmätiga upprättelse när hans barn gjorde honom stolt och förde hans släktnamn vidare, men trots att Mercedes försökte vara den perfekta och plikttrogna hustrun var de inte gynnade av den amerikanska guden. Trots hennes böner kom hans temperament. Barnen lärde sig att vara smidiga för att komma undan, men Richard gjorde mer än så: Richard dansade.
Richie, som han kallades, hade inte varit som de andra barnen. Han var bebisen, hans äldre syster Ruth tog hand om honom, och till skillnad från sina äldre bröder var han inte mycket till uppviglare. Han var ett stiligt och kvicktänkt barn som älskade att fly in i sin egen fantasi. Redan som bebis vickade han på kroppen till musiken och drev barnvakterna till vansinne med sin ständiga mentala och fysiska aktivitet. Detta skulle inte ha varit ett sådant problem om det inte vore för de omständigheter som familjen Ramirez befann sig i.
När de äntligen hade fått visum kunde de fly till Amerika och leva bland andra fattiga mexikanska invandrare i ett samhälle fullt av droger. Den lycklige Richie började därför knarka redan när han var tio år och tog efter sina äldre syskon, till den stränge faderns stora förtret. Julian tyckte om fysiskt arbete och hans muskulösa kropp var välsignad av arbetet, men blev ändå orörlig hemma. Det fanns dock tillfällen då han inte kunde böja de föremål som skänkts honom (genom arbete) till sin vilja och han skrämde sin familj genom att upprepade gånger och rytmiskt slå sig själv i huvudet med en hammare om något så obetydligt som lite hemmabygge gick honom emot. Den barmhärtighetssökande Mercedes vände sig bort till "Jesu" medan hennes barn sprang och kröp ihop i skräck.
Richie började sova på en lokal kyrkogård och tyckte att det var fridfullare än hemma. Han tyckte till och med att de monstersyner han upplevde där var fascinerande (till skillnad från den skräckinjagande mannen hemma), utan att inse att de sannolikt var tecken på grand mal-epilepsi, vilket skulle leda till att han till slut blev utesluten från skolans fotbollslag. Han trodde att dessa visioner var antingen budbärare eller meddelanden; gudomlig intervention från bortom, ett tecken på att han hade blivit utvald.
Deliverance var dock inte den vanliga livsvägen för mexikanska invandrarfamiljer, och även om de fick klara sig själva fanns det en allt starkare känsla av att de inte skulle behöva slita ut sig för att få ett drägligt liv. Därför började Richies äldre syskon hamna i trubbel. Reuben fick stryk av sin stridslystne far efter att ha ertappats med att stjäla en bil, och barnen blev alltmer förbittrade på sin psykiskt och fysiskt frånvarande förälder. Även Richie började falla ifrån och försvann in i sin egen värld - till stor glädje för hans mor, som såg det som ett tecken på en livlig fantasi.
Vad Richie behövde var vägledning. Tyvärr sades den lokala skolmästaren vara mer angelägen om att ge sina elever sexuell tillfredsställelse än vägledning eller gedigen handledning. Framåtanda gavs dock av de äldre pojkarna i samhället, som stal bilar, smygbröt sig in i hus och rökte crack. Detta gällde pojkar som Richies äldre kusin Miguel, känd som Mike. Det var Mike som blev (som Richies far skulle förkunna) en sann amerikansk hjälte genom att strida i Guds namn i Vietnam. Det namn som Mike tjänstgjorde under var dock mer likt Satan än Lammet. Han blev inget mindre än Satans "hälare". Han hade besegrat döden genom att överleva bakhåll mot alla odds, men han hade också köpt de aspekter av drömmen som innebar demonisering av fiender och jagets rätt att lyckas till varje pris.
Mike, som var en stark och mäktig man med en envis personlighet, tog Richie under sina vingar och berättade triumfhistorier för honom, vilket bevisades av de troféer han hade med sig från sina framgångar. Dessa "troféer" var inte militära medaljer, utan polaroidfotografier av de avhuggna huvudena på vietnamesiska kvinnor som han hade tvingat till fellation och sedan dödat. Han skulle också visa Richie hur det var en personlig trygghetskudde att försörja sig själv, hur han hade behållit en koffert med krympta huvuden från kriget som han påstod sig ha sovit på för sin egen bekvämlighet. Sådana berättelser, hur otäcka de än är, var inte okända i den vietnamesiska konflikten och fotografier av liknande grymheter, inklusive halsband gjorda av mänskliga kroppsdelar, cirkulerar än i dag. Att hålla liv och bevis på död i sina händer sågs som en symbol för makt. Det ansågs vara en förståelig (om än odiskuterad) bieffekt av krig, särskilt med tanke på att människan är benägen att demonisera det som vi inte kan förstå.
Som en pojke i den spirande tonåren är det inte förvånande att Richies sexualitet började vävas samman med bilder av sex och våld, med tillstånd av hans kusin-idol. Detta upprepades bara när Mike helt enkelt sköt sin fru Jessie i ansiktet på nära håll framför ögonen på lille Richie för brottet att hon stod på sig. Hon hade tjatat på honom om att han höll på med sina krigshistorier i stället för att försöka börja om på nytt. Richie gjorde som Mike sa och tittade åt andra hållet, och det gjorde även domstolen, som belönade sin krigshjälte till kusin genom att låta honom avtjäna sitt straff på sjukhus i stället för i fängelse.
Den yngre pojken fick inte denna lyckliga flykt. Han fick följa med sin far tillbaka till brottsplatsen för att hämta de prydnadssaker som den döda kvinnan hade lämnat efter sig. Han var där för att bevittna hur hans far hittade den patronhylsa som förstört hennes hjärna, och hans huvud fylldes av de berusande synerna av ett rum som fortfarande var fyllt av tonic från torrt blod. Richie förblev på många sätt inlåst i det rummet för alltid.
Mike var tillbaka på gatorna, sålde droger och lärde sin kusin att smyga sig in (undvika grus och hitta öppna fönster), inom loppet av bara åtta korta år. Att se sin förebild belönas med en ny chans på grund av erfarenheterna bakom sina troféer fick den förvirrade Richie att undra om Satan var en mer kraftfull välgörare för sina troende än Kristus. Strax därefter började han läsa Anton LaVeys böcker och började följa sin alldeles egna variant av satanism.

detta var polaroidfotografier av de avhuggna huvudena på vietnamesiska kvinnor som han hade tvingat till fellation

ovan El Paso-Juarez, Ramirez hemstad, är en stad som sträcker sig över gränsen mellan Mexiko och USA

Den störde grabben gav sig ut på vägarna och stack till Los Angeles. Hans äldre bror, Reuben, hade flyttat dit och funnit att det var en plats rik på byten för den rånare som kunde hålla sig oupptäckt. Richie blev hänförd, inte minst av den ohämmade sexualitet som visades upp. Här fanns det inte Ave Maria utan horor (som han såg dem) i gathörnen, och han blev stamgäst i "XXX"-butikerna med hård sadomasochistisk porr som betonade kvinnans underordning. Våld och makt var oåterkalleligen sammanflätade i hans psyke och den oundvikliga upptrappningen till fysiska brott visade sig först i överfallet på en kvinna som han hade sett på avstånd. Det var början på Night Stalkers regeringstid.
Richie ansåg att om inte Gud gav honom det som han ansåg att hans familj förtjänade, skulle han dansa med djävulen. Det är oklart om han såg denne Satan på samma fysiska sätt som hans mor uppfattade sin Jesus, eller som ett ideal som kunde tolerera hans våldsamma visioner, godkänna hans dyrkan av heavy metal-musik och helga hans överlägsenhet och sadism. Hur som helst bestämde sig Richie för att han ville uppnå något genom ondskan, eftersom han tyckte att dess förmodade sedvänjor passade bättre ihop med det som kändes som hans outrerade men ärliga natur.
Hans mord började den 27 juni 1984 och skulle komma att bli ett mönster. Han klädde sig i svart och använde nattens mörker och motorvägen för att ge honom anonymitet. Han förföljde främlingar. Det ledde till hans öknamn "The Night Stalker". Han bröt sig in i deras hem och dödade männen, förgrep sig sexuellt på kvinnorna, våldtog barnen och en gång klottrade han satanistiska symboler på väggarna och på ett av offrens kropp.
Han spikades fast vid brotten, dels tack vare sin tro på att Satan skulle dölja honom för allmänheten, dels tack vare sina boogieskor: han kopplades till fotavtryck som hans sneakers lämnat efter sig, varefter hans ansikte och signalement spreds i massmedia och en mobb började skrika efter hans blod.
Ramirez dömdes för att ha dödat 13 personer, men det som också fångade nationens uppmärksamhet var hans framträdanden i rätten. I samma fotspår som satanistledaren och före detta karnevalsarbetaren Anton LaVey visade han vid ett tillfälle upp sin så kallade inre ondska, skrek åt domaren och visade ett primitivt pentagram inristat på sin kloförsedda hand samtidigt som han blinkade med ett rått leende. Vid andra tillfällen hävdade han att hans rättegång inte höll. Denna statyliknande man anklagades för några av de mest motbjudande brott som går att begå, men han älskade uppenbarligen denna tango med medierna, som han använde för att utnyttja sin ridderliga sida. Och han hade verkligen en sådan. Det här är trots allt en man som gjorde slut med en före detta flickvän hellre än att pressa eller tvinga henne att delta i handlingar som hon

En polisavbildning av Ramirez utfärdades, men hans cirkulerande förbrytarfoto var det som till slut ledde till att han greps den 30 augusti 1985

den oundvikliga upptrappningen till fysiska brott visade sig först genom överfallet på en kvinna som han hade sett på avstånd

ohelig förening

År 1996 gifte sig en frilansjournalist med Richard Ramirez. Vad får någon att gifta sig med en mördare?

Doreen Lioy var en helt normal kvinna tills hon föll för den rakbladsvassa och karismatiske Ramirez och sade att hon "såg något i hans ögon, något som fängslade mig" när hans förbrytarbild visades i ett reklamavbrott mitt i Dallas. Det är ett fenomen som diskuteras i Sheila Isenbergs bok, Kvinnor som älskar män som dödar. Enligt Isenberg startar fängelseromanser ofta på grund av en gemensam historia av övergrepp som framkallar ett behov av intimitet som kompliceras av rädslan för att den ska förverkligas. Den dömde kommer i kontakt med den romantiska partnern som ett resultat av fallet, ofta med partnern som fängelsevakt eller sjuksköterska. Lioy, å andra sidan, var en Ramirez-groupie - hon såg honom på tv under rättegången och började skriva till honom. Den känslomässiga intensiteten i situationen i kombination med den påtvingade separationen hjälper fantasin att blomstra, vilket upprätthåller förhållandet - som de otroliga övertonerna i Doreens beskrivning av Richard: "För mig är han lika vacker inuti som han är utanpå".

Lioy, utanför San Quentin-fängelset: "Jag är extatiskt lycklig idag och mycket, mycket stolt över att... vara hans fru."

"När jag var 11 år hade jag en episod i mitt liv. Jag såg min kusin skjuta sin fru. Det var inte traumatiskt... men chockvärdet. Jag gick tillbaka in i lägenheten för att hämta några saker med min pappa, eftersom min kusin satt i fängelse. Sängen var helt blodig. Det var där hon hade landat efter kulan. Hon fick en .38:a i ansiktet. Samtidigt var det väldigt... Stillheten i rummet, kusligheten, du vet. Vi var tvungna att öppna fönstren för att ventilera rummet och det var något. Det var... (lång paus) ...det var döden! Jag hade känt kvinnan. Jag hade känt henne mycket väl. Jag gick in i vardagsrummet och såg hennes handväska. Jag tittade igenom väskan, såg hennes ID-kort och saker. Det var en märklig känsla. Det var första gången jag stötte på döden. Ända sedan dess har jag varit fascinerad."

var obekväm med. Även om detta kan låta som ett självklart moraliskt val, i synnerhet för en modern läsare, så är idén om äktenskapliga rättigheter - förväntan om sexuell aktivitet mellan partners - fortfarande något som är inbäddat i många samhällen.
Av centralt intresse när det gäller hans faktiska natur är en intervju med reportern Mike Watkiss medan han satt häktad. I den verkar Ramirez blanda samman en grundläggande känsla av narcissistisk showmanship när han håller förberedda tal med sitt uttryck för filosofiska teorier om varför han begick sina brott. Även om han ibland uppgav att han inte skulle svara på frågor om sin tro, "etablerade" han sig omedelbart som expert på den med frasen "Jag kan berätta lite om satanism". Sedan, i ett andetag, konstaterade han: "En satanist erkänner att han är ond.... Vi är alla onda i en eller annan form, eller hur? [...] Ja, jag är ond. Inte till 100 procent, men jag är ond." Detta tyder på att han inte bara såg ondska som att välja att vara amoralisk eller att vara helt amoralisk av naturen eller till och med att vara grym (och omoralisk), utan att ha förmågan att bete sig på vad som skulle betraktas som ett amoraliskt sätt en del av tiden. Att alla människor har förmågan att ibland agera på ett sätt som kan betraktas som amoraliskt i samband med hans argument tyder därför på att han helt enkelt såg sig själv som mer "ond" än genomsnittspersonen. Detta förklarar en av hans ytterligare kommentarer: "Att döda är att döda, oavsett om det görs för vinst eller nöje. Människor mördar sig själva in i denna demokrati". Den grundläggande jämförelse han använder här antyder bokstavligen att genom att ta bort detaljerna om hur dödandet begås - "hur onda" de är - från dödsfallen, blir dödandet i slutändan på samma sätt amoraliskt, något som görs som ett medel för att nå ett mål som kan (under omständigheter som Vietnamkriget som hans kusin var inblandad i) anses förståeligt, om än inte nödvändigtvis lovvärt. Detta förklarar hans uttalande: "Ondskan har alltid funnits. Den perfekta värld som de flesta människor eftersträvar kommer aldrig att förverkligas. Och det kommer att bli värre", enbart på grund av att de avskyvärda handlingarna kommer att fortsätta att begås.
Skillnaden mellan hans filosofi och själva satanismen kan ses i hans fraser: "En satanist erkänner att han är ond" och "vi får modet att döpa om våra onda egenskaper till våra bästa egenskaper". Genom att hänvisa till det särskilt kristna begreppet dop (och särskilt med tanke på att Richie Ramirez växte upp som övertygad katolik) talar han i stället om att försöka vara ond snarare än att helt enkelt inte döma beteenden. De flesta moderna grenar av satanismen syftar till att göra det möjligt för den troende att uppnå sina sanna önskningar och undkomma den förment konventionella moralens onödigt begränsande bojor, snarare än att försöka vara grym för sakens skull. Ramirez var många saker, men han var inte satanist i ordets sanna, moderna bemärkelse.
Han använde idén om ondska för att rättfärdiga det sätt på vilket det var lättare för honom att leva med tanke på hans potentiella psykiska och fysiska hälsodiagnos. Att betraktas som "ond" gav honom helt enkelt en nivå av erkännande och berömmelse som är en praktisk inversion av den amerikanska drömmen, ett ideal som han var ansluten till men inte kunde delta i. I likhet med seriemördare som Edmund Kemper kan man därför hävda att han valde att använda den uppenbara intelligens som hans vokabulär antyder i fraser som "[Satanism] är obefläckad visdom i stället för hycklande självbedrägeri. Det är makt utan välgörenhet" för att utnyttja den lilla makt han hade, även om det bara var över den person som genomförde en sju minuter lång tv-intervju. Han var fast besluten att bli sedd inte bara som någon, utan som en profet för sin speciella och säregna satanistiska trosriktning och allt vad det kunde innebära.
Richard Ramirez tillbringade sitt liv med att pendla mellan känslor av trots mot den Gud som han kände skulle avvisa honom och respekt för de idéer om den amerikanska drömmen som han trodde att Gud skulle skänka till de värdiga. Hans tidiga barndom var en liturgi av föräldrarnas böner om att deras hårda arbete skulle belönas, samtidigt som de kämpade mot allt fler bakslag på grund av sin hälsa, nationalitet och bakgrund. Richie och hans syskon klarade sig så gott de kunde, men ofta ställda inför en tyst Helige Fader, snarare än en pålitlig fadersgestalt, skapade de sin egen moral.
Richie blandade berättelser om krigshjältar med sina egna febriga, epileptiska visioner för att ge honom den krassa bilden av en värld där framgång bara var möjlig för honom i vanära. Resultatet blev The Night Stalker, en karaktär som bara kunde dansa i takt med sin egen trumma - den bandledare han letade efter fanns aldrig där från början.

ovan Efter att ha anklagats för att ha dödat en 65-årig man lämnar Ramirez domstolen för att möta ytterligare 16 mordanklagelser en annan dag

RÄTT "Normala, vanliga människor tänker inte som en seriemördare. De har ingen aning om vad som pågår i en mördares huvud."

Night Stalker dog av cancer fem år efter att hans förbrytarfoto togs i San Quentin-fängelset, på Marin General Hospital i Kalifornien

ställda inför den tystlåtne Helige Fadern, snarare än en pålitlig fadersgestalt, skapade de sin egen moral

SATANISM ELLER
SENSATIONALISM?

Musikern, programledaren och satanisten Johnny Doom ger en inblick i Ramirez uppseendeväckande trosuppfattningar

Vilken aspekt av Anton LaVeys skrifter tror du kan ha gett genklang hos den unge Richard Ramirez?
Med tanke på hans traumatiska barndom kan jag tänka mig att Ramirez skulle ha funnit kraft och någon form av rättfärdigande för de mörka och sadistiska tankar han odlade genom isolering, genom att dela hemska historier med sin kusin och genom att hysa makt- och kontrollfantasier.
Hur mycket av Ramirez handlingar/ord kan uttryckligen kopplas till satanism?
Vissa av Ramirez ord och handlingar relaterar till teman i The Satanic Bible (idén att människor är bortom gott och ont... lånad från Nietzsche) som skulle ha hjälpt honom att rättfärdiga sin sadism, men LaVey var i färd med att göra sin typ av satanism publikvänlig för att tilltala en mer allmän publik. LaVey förespråkade inte mord, sadism eller övergrepp mot kvinnor och barn. Han kunde förstå det, men han förespråkade det inte i något av sitt arbete.
Om Ramirez gick fel i sin tolkning, var gick han fel?
Det är omöjligt att säga att han gjorde "fel" i sin tillämpning av satanistiska idéer, för även om LaVey hade satt upp personliga riktlinjer för vad han ansåg vara de viktigaste satanistiska reglerna, så ville han inte på något sätt kontrollera individer eller överdrivet specificera hur man skulle agera. Det handlar om individuellt ansvar för dina handlingar.
Det låter som om Ramirez kan ha varit en av de människor som trodde på en antropomorfisk Satan. En riktig djävulsfigur som vakar över honom ... det är alltid ett tecken på att de har glidit från LaVeys läror. LaVey trodde inte på Lucifer som ett väsen. Han var en humanist som trodde på att utöva mänsklighetens mörka natur. Jag antar dock att han använde bibliska termer som Lucifer i ritualer, så Ramirez kan ha blivit förvirrad.
Accepterar du Ramirez definition av sig själv som satanist?
Jag är inte säker på att jag skulle kalla honom en LaVeyansk satanist i sig, eftersom LaVey verkade avråda från att missbruka andra för sitt eget sadistiska nöjes skull. Han (i enlighet med tiden) fokuserade på personlig befrielse och en känsla av att inte låta människor dra nytta av dig snarare än att våldsamt attackera dem, vilket han skulle ha ansett vara osataniskt.
För mig låter Ramirez som en person som använde satanismen för att rättfärdiga sina sadistiska och barbariska tankar som hade byggts upp under hans våldsamma barndom och oroliga tonår och som fick honom att känna att de mer "djuriska" och postkristna idealen (bortom rätt och fel) kunde rättfärdigas genom satanismens symbolik.

© Corbis; REX Features; PA

Richard Kuklinski

Kall
Blodig
Mördare

Richard Kuklinski har odödliggjorts i Hollywood som en äkta maffiamördare som mördade människor för pengar och för sin egen njutnings skull. Vilken inställning krävs det för att bli en kontraktsmördare - och hjälper det att vara psykopat?

Ord Seth Ferranti

Experter

Stephen J Giannangelo

Den pensionerade Illinois-utredaren och kriminalpsykologen Giannangelo skrev senast Monster i verkliga livet: En psykologisk undersökning av seriemördaren (2012).

© NCS

Dominick Polifrone

Polifrone är en före detta ATF-agent (Alcohol Tobacco Firearms) som arbetade under täckmantel och som blev känd för att ha ställt "Iceman" Richard Kuklinski inför rätta under en 15 månader lång operation.

Ed Scarpo

Ed (en pseudonym) driver den framstående maffianyhetssajten www.cosanostranews.com som ett enmansprojekt. Han har en bakgrund inom tryckt journalistik med över 20 års erfarenhet.

Ingen på 1970-talet sa lokalbefolkningen att New Jersey hade mycket fler maffiakillar än New York. Jersey var infekterat av maffiaaktivitet när en mängd medarbetare, medlöpare och wannabes efterliknade vad de hade sett i Gudfadern. Det var döden före vanära och den kriminella undre världen var full av gangsterfasoner, vilket gjorde det lätt för våldsbenägna killar som Richard "Iceman" Kuklinski att inte bara komma in i livet, utan att också trivas i det. Eftersom FBI inte riktigt fokuserade på maffian på den tiden - och när de gjorde det koncentrerade de sig på stora namn inom maffian - hade mördare som Iceman fria tyglar, en ordspråklig licens att döda. Och på ett kallblodigt sätt skapade Kuklinski sig en nisch i östkustens maffiadom.
"Jag tror att den typ som oftast beskrivs som kallblodig är en psykopatisk eller sociopatisk personlighet, någon som inte känner ånger, skuldkänslor, empati eller någon aversion mot våld", säger kriminalpsykologen Stephen J Giannangelo, pensionerad kriminalinspektör i delstaten Illinois och framstående författare, till Verklig brottslighet.
"En psykopats rovdrift och kallblodighet samverkar med ett visst mått av tålamod och manipulativitet, och ofta intelligens - det gör dem bra på det de gör. En framgångsrik torped är någon som kan göra det i 30 år, som Kuklinski, snarare än någon som fångas i början av sin karriär."
För personer som Kuklinski, som ofta har upplevt extremt våld i sin barndom, blir den sortens beteende normalt och det enda sätt de vet hur de ska hantera någonting. Det gör dem bättre rustade för jobbet som torped. På 1980-talet var Kuklinski en av de mest fruktade torpederna i delstaten New Jersey och ingen kunde kontrollera honom. Han var en lös kanon som gjorde vad han ville och dödade efter behag. Om någon inte respekterade honom var de döda - helt enkelt. Han tog emot dussintals slag, men han dödade också för den rena njutningens skull. Han var bara en våldsam, våldsam kille.
"Jag tror att Kuklinski är en av de få torpeder som jag skulle säga övergick till att bli en fullfjädrad seriemördare", säger Giannangelo. "Forskare och FBI inkluderar numera många gärningsmän som begått flera mord i sin statistik som seriemördare utan att ta någon större hänsyn till motivet. Men vissa, främst de som är mer inriktade på psykologiska studier, betraktar fortfarande seriemördare som personer som dödar av en anledning, ett behov. Kuklinski fortsatte att döda av långt fler skäl än en kille som fick bra betalt och levde det goda livet; han dödade för att han älskade det."
Han var under radarn under lång tid tills han gjorde ett avgörande misstag. Efter att ha dödat Louis Masgay förvarade Kuklinski hans kropp i en frys i två år innan han slutligen bestämde sig för att dumpa kroppen i Rockland County, New York. Masgay var inlindad i plastpåsar och bar fortfarande de kläder han hade på sig när han försvann två år tidigare. När polisen hittade kroppen såg Masgay ut som om han hade varit död i en vecka. Djupfrysningen maskerade dödstillfället och gav Iceman hans namn. Men saker och ting gick inte som planerat.
"När de gjorde obduktionen indikerade de omvänd nedbrytning som började externt snarare än internt, och de hittade iskristaller i vävnaderna när kroppen upptäcktes i augusti eller september, vilket är varmt", berättade den pensionerade ATF-agenten Dominick Polifrone för Verklig brottslighet. "Han fick poliserna att framstå som idioter. Han sa till mig: 'Dom, du vet att jag packade in honom och hade honom där i frysen i två år och han förmultnade inte ens, han såg ut som om han dog igår och han hade samma kläder på sig i två år."
Yrkesmördare eller psykopat?
Att förvara kroppar i frysen var något direkt ur Jeffrey Dahmers handbok. Ganska läskigt. De flesta maffiakillar vill bara tjäna pengar, de vill inte döda folk och bli blodiga. De gillar inte mord, det är en sista utväg. Men inom den organiserade brottsligheten var killar som Iceman mycket användbara.
"Jag tror att han njöt av att döda." Ed Scarpo från Cosa Nostra News berättade Verklig brottslighet. "För de flesta maffiakillar handlar det bara om att trycka på en knapp eller trycka på en avtryckare. De tänker inte på det. Det är bara vad de måste göra. Vanligtvis känner de inte ens killen. De vet inte ens varför han blir dödad eller vem som vill ha det gjort. Men Kuklinski gillade att smutsa ner sina händer. Han gillade att känna killen dö."
Kuklinski var en fullfjädrad psykopat - eller, mer exakt, en sociopat om vi ska tro att han bara var en produkt av en fruktansvärd uppväxt med fattigdom, våld och övergrepp, funderade Giannangelo. "Ett barn som lever i ett hushåll med våld normaliserar det och trivs till och med i det", sa han till Verklig brottslighet. "Utan tester vet vi naturligtvis inte vad Kuklinskis genetik kan vara, eller om det fanns andra biologiska faktorer som påverkade hans utveckling. När det gäller [vad Kuklinski sa i intervjun i] HBO Specials - att han 'inte kände någonting' när han dödade - så kände han ingenting. Ted Bundy och Jeffrey Dahmer behövde alkohol för att begå många av sina mord. Kuklinski hade inga sådana hämningar att övervinna. Han torterade entusiastiskt djur som barn och, vilket forskare som undersökt våld mellan människor och djur funnit betydelsefullt, han njöt av att tortera djur som normalt betraktas som sällskapsdjur, som hundar och katter, vilket tyder på ett oempatiskt, sadistiskt, impulsdrivet våldsbehov som utesluter alla känslor att bortse från.
"Jag skulle vilja jämföra det med dagens gängverksamhet, där många ungdomar är en produkt av sin omgivning, där fattigdom och maktlöshet är en grogrund för extrema åtgärder för att undkomma ett sådant liv. De belöningar som kan komma med gängverksamhet, eller, under Kuklinskis storhetstid, organiserad brottslighet, kan vara

En mugshot av Iceman efter gripandet 1982. Kuklinski ansåg att detta var en mindre olägenhet, men för polisen var det ett steg mot att sätta dit torpeden

© Roger Rowlett

OvanKuklinski dödade med cyanid mitt på ljusa dagen. Efter att han gett sitt offer en doft av giftet föll de ihop som om de hade fått en hjärtattack

Bundy och Dahmer behövde alkohol för att begå många av sina mord. Kuklinski hade inga sådana hämningar att övervinna

Det klassiska maffiamordsvapnet. En pistol med ljuddämpare. Lätt att använda och montera, Iceman kunde sätta på ljuddämparen och döda när han ville

© LezFraniak

OvanKuklinski gjorde sitt livsverk i Hell's Kitchen. Som en ung, lovande mördare finslipade han sina färdigheter i detta område

omfattande: pengar, status, makt, kvinnor. Det är inte svårt att se hur vissa människor så småningom skulle kunna motivera att detta liv är påtvingat dem, att det är deras enda sätt att överleva eller lyckas, och att de är övertygade om att deras omständigheter inte är deras fel. Det beror på individen. En person som jag beskriver som en produkt av sin omgivning kan dela upp och rättfärdiga sina handlingar. De kan vara narcissistiska och omogna och tro på sina egna ursäkter. Det är möjligt att de kan reflektera över skadan på människors liv. En psykopat eller sociopat kan däremot anpassa sig och till och med trivas i det här livet utan att deras känslor tar skada. Det finns fortfarande en narcissism och ett förakt för dem som lever ett laglydigt liv i överensstämmelse med den personlighet som är förenlig med mord för uthyrning. I de här fallen ser jag ingen avgift på den sortens sinne."
Att ta ner Iceman
"Jag blev kallad till åklagarmyndigheten i Bergen County i New Jersey där jag träffade de här personerna som arbetade med ett fall som rörde en person vid namn Richard Kuklinski", berättade Polifrone för Verklig brottslighet. "Kuklinski träffade individer i Bergen County och Hudson County, New Jersey, och sedan försvann de, men de påstod också att det var gift inblandat och att han gillade att använda ren cyanid."
Polifrone var en ATF-agent under täckmantel som var bra på sitt jobb och hade massor av erfarenhet. Åklagarna i Bergen visste att Kuklinski var en mördare, men de kunde inte bevisa det. Han var för bra på sitt jobb, men det var Polifrone också. Han infiltrerade en wise guy joint i Patterson, New Jersey, och började göra inbrytningar där och blev känd som killen som kunde skaffa vad som helst. Med den federala regeringen i ryggen kunde Polifrone vara vem han ville.
"De hade utrett honom i flera år och de hade många indicier men inga direkta bevis", säger Polifrone. "Det fanns en hel del sprickor i fallet. De ville åtala honom för de specifika morden och de behövde en infiltratör med stor erfarenhet för att ta reda på detaljer. De hade information om att de här killarna hade träffat Kuklinski och sedan försvunnit, men det fanns inga ögonvittnen eller något annat till vad som hade hänt.
"Jag började hänga på The Store i Paterson, New Jersey, där alla skurkarna höll till. Det var precis som i filmen Goodfellasdär alla skurkarna kom in och gjorde sina affärer. De hade en massa olika planer på gång [om] var de skulle planera sin nästa kupp. De gjorde också stora kapningar av lastbilar och distribuerade bytet överallt. Det tog mig ungefär 15 månader att komma in och Kuklinski hängde inte i den här butiken, eftersom han kände att många var honom på spåren - det vill säga polisen.
"Ryktet gick att jag kunde få tag på vad som helst. Och efter att ha hängt på platsen i över ett år ringer telefonen en morgon och en kille lyfter luren och säger: 'Dom, det är den stora killen. Han vill veta om han kan träffa dig på Dunkin' Donuts i Paterson, New Jersey När jag kom dit hade han de här färgade glasögonen och när jag pratade med honom var det som om han sträckte sig ut för att ta tag i min själ och kontrollera mig.
"Han sa till mig: 'Kan du få tag på ren cyanid?' Jag sa till mig själv: 'Ja, jag kan få tag på ren cyanid.' Jag kunde inte tro hur han inledde samtalen. Jag sa: "Ja, jag kan få tag på ren cyanid Jag visste att han också hade dödat sin huvudman, som försåg honom med den rena cyaniden, och ryktet gick att jag kan få tag på vad som helst. Så han kände sig bekväm... Jag sa ja, men att det inte var lätt.
"Senare ringde Kuklinski mig. Vi träffas på Vince Lombardis bensinstation. Jag gick igenom en massa scenarier om hur de här människorna hittades döda. Vi pratade till exempel om hur vi mördade folk. Jag sa: "Rich, jag dödar folk med vapen Jag sa: "Jag förstår inte det här med cyanid Han sa: "Lyssna, du lägger denna rena cyanid på mat eller i en inhalator där de andas in det och han klämmer på det. De andas in det och det finns inget motgift. När de väl får reda på vad det är, är de döda." Han säger att det här är trevligt och enkelt. Han säger att polisen inte vet vad de gör. Han säger att där det finns rök finns det eld, men han lägger mycket rök framför den och de kan inte få tag på honom. Vi började prata om hur vi båda dödat människor och han berättade väldigt detaljerade saker.
"De gick till rättegång med det här. Kuklinski erkände sig skyldig och avtjänade sedan två livstidsstraff. Hans fru och barn var i rättssalen, men när de hörde undercover-banden var det för sent. De kunde inte tro hur han pratade och hur han mördade människor. Jag minns att domaren frågade honom varför han gjorde det, och han svarade att det bara var affärer."
Att leva ett dubbelliv
"De hade information om Kuklinski att han var associerad med personer inom den organiserade brottsligheten och att han bodde i ett välbärgat område i Bergen County, New Jersey", berättade Polifrone för Verklig brottslighet. "Han hade fru och två barn och han hade många olika kopplingar till organiserad brottslighet som gjorde att många polismyndigheter i flera delstater stod utan ledtrådar i nästan över ett decennium."
Kuklinski levde ett dubbelliv, ett hemma med sin familj som en typisk man och far i en förort, och en kriminell sida där han träffade DeMeo-gängets boss, Roy DeMeo, på Gemini Lounge i Brooklyn i affärssyfte. Gemini Lounge var maffiaklubben i Flatlands där DeMeo och hans gäng skar upp kroppar. Jerry Capeci odödliggjorde gänget i boken Mordmaskinen.

InsatsEfter gripandet 1986 hölls Kuklinski kvar mot en borgen på 2 miljoner dollar och tvingades lämna ifrån sig sitt pass, eftersom myndigheterna trodde att han hade stora summor pengar på schweiziska bankkonton och ett flyg bokat till landet

OvanKuklinski var en vapengalning och bar alltid flera vapen på sig samtidigt i ett hölster, axelrem eller på fotleden

Skola för hårda slag

Iceman dödades för att finslipa sina färdigheter i New York Citys Hell's Kitchen, innan han inledde sin legendariska karriär som maffiamördare

"Han dödade förmodligen många människor, inte som en del av den organiserade brottsligheten, utan mer som en klassisk seriemördare", säger Ed Scarpo. "Han hamnade i slagsmål på barer och väntade utanför och dödade killen när han kom ut. De hittade kroppar, men de visste aldrig vem som hade dödat. I en av HBO:s specialserier gjorde de lite efterforskningar och hittade fall som stämde överens med hans berättelser.
"I ett körde han på motorvägen någonstans i New Jersey och en billast med unga killar började bråka med honom. Kuklinski tvingade dem av vägen och sköt och dödade dem alla. HBO-folket hittade ett olöst mord som stämde in på beskrivningen. Tre eller fyra killar som alla dödades. De låg bredvid motorvägen och ingen visste vad som hände med dem."
Kuklinski var en stor man och de flesta var rädda för honom. De kallade honom 'Big Guy' - han var en storväxt kille som brukade bära galna orangefärgade glasögon. Han gillade porr och att döda människor. Han passade perfekt in i den organiserade brottslighetens värld. Han hade en tuff uppväxt och upptäckte att han njöt av att få andra människor att känna smärta.
"En dag fick han blodad tand, jag tror att det var i en biljardhall eller något liknande, där han senare slog ihjäl någon med en köklubba", säger Polifrone. "Han började med pornografi (reproducering av porrfilmer). Han började tjäna stora pengar, började umgås med de kloka killarna och tjänade mer pengar och sedan började han göra fler kontraktsjobb och han mådde bra, men han började också bli slarvig."

OvanDen beryktade hamburgaren toppad med cyanid som dödade ett av Icemans offer fick en förstasidesrubrik

När jag pratade med honom var det som om han sträckte sig ut för att ta tag i min själ och kontrollera mig

"Roy DeMeo dödade själv 64 personer", säger Polifrone. "Han var en skicklig kille och hade sitt eget gäng. DeMeo hittades död senare och vissa tror att Kuklinski gjorde det. Men han var en medarbetare till alla dessa människor, de kallade ut honom för att göra alla dessa kontraktsmord och för honom var det helt enkelt bara affärer. Du vet, en dags arbete."
"Vissa människor skulle kunna säga att Kuklinski uppvisade fördubbling", sa Giannangelo till Riktiga brott"en psykologisk process där en individ kan leva två helt olika och till synes motstridiga liv, åtskilda från varandra. Det var en teori som Robert Lifton gjorde populär om läkare under nazitiden. Men Kuklinski, enligt min mening, deltog helt enkelt i de uppdelade delarna av sitt liv. Hans position som en ondskefull, fruktad torped med hög status som kunde njuta av våldet, framgången och respekten som hans verksamhet gav honom var en viktig del av hans liv.
"Den andra delen var hans hemliv, där han kunde vara den kärleksfulla och beskyddande fadern, som också uppvisade makt och våld och kontroll. Han behövde förlänga den intelligens han uppvisade genom att undvika brottsbekämpande myndigheter på det noggranna sätt han gjorde, under så lång tid som han gjorde. Jag kan inte föreställa mig att dubbelheten var så svår för honom. Den här sortens dubbelliv är inte särskilt ovanligt hos en psykopatisk seriemördare. Dennis Rader, BTK-mördaren, hade inga problem med att leva ett liknande dubbelliv. Han skulle dö för sin familj.
"En prototypisk sociopat kommer att vara mycket defensiv när det gäller sin status och hur han uppfattas, nästan så att han blir paranoid. Detta driver en stor del av hans patologiska behov av kontroll. BTK-mördaren var känd för att ha en extrem motvilja mot offentlig förlägenhet och varje antydan till respektlöshet. Att han försvarar sin familj beror delvis på att han bryr sig om dem, men lika mycket på hur han betraktas och hur någon skulle kunna våga hota någon i hans krets. Det bör noteras att Kuklinski verkade ha en genuin oro för den effekt som avslöjandet av hans kriminella liv hade på hans familj, inte helt olikt BTK-mördaren och Albert DeSalvo, bland andra."
Kriminell kändis
"Så länge som någon av oss kan minnas har människor varit uppslukade av berättelser om brott och våld", berättade Giannangelo Verklig brottslighet. "Oavsett om det handlar om Jack the Ripper eller Mansonfamiljen, så håller berättelser om brott och mord människor fängslade av böcker, tidningar, TV-program och filmer. Berättelserna om verkliga brott, tror jag, fascinerar oss mest, eftersom du känner att du kan vara en del av dessa berättelser. Hur många filmer har Hollywood inte gjort om organiserad brottslighet? Om seriemördare? Båda ämnena är rena guldet i kassan när de görs bra, som Gudfadern, Goodfellas och När lammen tystnar. Även genomsnittliga berättelser får väldigt många människor att sitta och titta på ytterligare en TV-dokumentär eller film. Jag har aldrig en tom stol på mina lektioner om kriminalpsykologi och seriemord. Och många är huvudämnen som som studenter inte har något att göra med ämnet. De bara älskar det här.
"Kuklinskis berättelse är en fantastisk kombination av båda dessa favoritgenrer. En man med ett klassiskt hemskt hemmaliv växer upp till en framgångsrik karriär inom maffian som professionell torped och tar det till nivån av en fullfjädrad seriemördare. Det verkar som om Kuklinskis njutning av att bli intervjuad och framträda i media visar på en kärlek till statusen som återspeglar hans tankesätt, inte helt olikt vissa högprofilerade seriemördare." Men andra tror att Kuklinski kan ha blivit coachad och ifrågasätter till och med trovärdigheten i hans påståenden.
"Jag tror att Kuklinski mest var ute efter att få uppmärksamhet i media", säger Ed Scarpo från Cosa Nostra News "för i den första HBO-specialen pratade han inte om maffian, utan bara om att döda människor. Men i nästa avsnitt började han bli mer specifik och nämnde maffian och Roy DeMeo. Jag skulle inte bli förvånad om producenterna pratade med honom om att maffiagrejerna var väldigt populära och sa åt honom att nämna namn. För i det första programmet nämner han inte maffian.
"För mig är Kuklinski mest en medieuppfinning. De här programmen var väldigt populära på HBO. Under min tid som journalist på Cosa Nostra Newsnär någon nämner Kuklinski tycker jag att de snackar skit. En kille försökte säga att Kuklinski var där när de dödade Tommy DeSimone, Joe Pescis karaktär i Goodfellas."
Sanning eller skröna?
"Det är inte ovanligt att psykopatiska mördare skryter och överdriver sina mord", säger Giannangelo. "Det här är patologiskt narcissistiska individer som, när de väl är i stånd att erkänna, inte förlorar något på att hävda en högre status. Sedan finns det mördare som Henry Lee Lucas, som hävdade hundratals dödade som senare diskonterades. Men Lucas åkte på studieresor och åt restaurangmat som ivrigt tillhandahölls av utredare som försökte lösa kalla fall. Mördare har många anledningar att ljuga om sina uppblåsta offersiffror. Jag är inte säker på om Kuklinski överdrev något, men han hade säkert legitima skäl att få folk att tro att han var den mest skräckinjagande bödeln i världen, både i sitt yrkesliv och som kriminell kändis."
I Iceman's största anspråk på berömmelse, Philip Carlos bok med samma namn som gav Kuklinski relevans i popkulturen, var ingenting bekräftat. Carlo tog bara det som Kuklinski berättade i intervjuerna som Guds ärliga sanning. Han skrev historien baserad på Kuklinskis ord. Carlo-boken gav verkligen Kuklinski en massa falsk trovärdighet. Därmed inte sagt att han inte var en torped som tog uppdrag från maffian, men hans faktiska kopplingar och hur nära han stod maffian och Roy DeMeo i synnerhet har ifrågasatts.
"Jerry Capeci skrev Mördarmaskinenboken om Roy DeMeos gäng", säger Scarpo. "Det var ett stort researcharbete, han talade med alla som var inblandade i fallet. Capeci gör hela boken och pratar med 500 eller 1.000 källor, han hade full tillgång till FBI och DEA-filer. Men Kuklinskis namn nämns inte en enda gång i den boken. Det fanns en del sanning i det Kuklinski sa. Han hade kontakter med maffian. Jag har hört att det fanns ett enda övervakningsfoto på honom utanför Gemini Lounge där DeMeo befann sig, men han försökte nog bara få tag på en pistol eller något."
I takt med att hans kriminella kändisstatus och berömmelse växte verkade det som om Kuklinski försökte säga att han var inblandad i varje olöst mord. Utredarna, som var angelägna om att avsluta fallen, lät honom erkänna, och HBO-producenterna, som var hungriga på tittare, lät Kuklinski berätta sin historia som han ville, och försköna sin relation till maffian och vem han dödade.
"Jag tvivlar på att han dödade DeMeo", sa Scarpo till Verklig brottslighet. "Det var en maffiagrej. Det var Gambinos som dödade Roy DeMeo." Dominick Polifrone, ATF-agenten under täckmantel som till slut fick tag på Kuklinski, tror inte heller på hans höga antal döda: "Jag tror inte att han dödade mer än 100 personer... Jag skulle säga tio, 15 personer kanske. Det kanske är allt."

OvanSom HBO började sända specialen som de filmade i fängelset Kuklinski bodde i, fick han ett mått av berömmelse och njöt av det och bar solglasögon som en kändis

VänsterHans familj kunde inte tro vad som kom ut i rätten. De trodde att deras pappa var på penningmarknaderna när de fick reda på att han faktiskt var en seriemördare

I takt med att hans kriminella kändisstatus och berömmelse växte verkade det som om Kuklinski försökte säga att han var inblandad i varje olöst mord

Metoder för mord

De flesta av maffians torpeder var renodlade vapentyper, men oavsett om uppdragsgivaren ville göra ett uttalande eller få mordet att se smutsigt ut kunde Kuklinski vara mycket uppfinningsrik när det gällde hur han skulle gå till väga för att döda människor

Död av råttor
Kuklinski påstods en gång ha satt en man i en bur och filmat en råtta som åt upp honom. Det var en plågsam och smärtsam död, och det verkade som om Iceman njöt av att plåga sina offer.
Mänsklig galge
Kuklinski hängde en gång någon med hjälp av sin egen kropp. Han lade ett rep runt halsen på personen och drog det över axeln. Han stod upp framåtböjd och var så lång att han hängde upp killen och ströp honom med hjälp av sin kropp som en galge.
Hamburgare, cyanid på sidan
Kuklinski berättade för Polifrone att han gav ett offer en hamburgare toppad med cyanid. Han såg offret äta hamburgaren och såg sedan hur mannens ögon rullade bakåt.
Klassiskt maffiadåd
Kuklinski var inte främmande för att skjuta ett offer med en .38-kalibrig pistol och stoppa dem i en tunna. Detta var ett väl beprövat modus operandi inom den organiserade brottsligheten.
Stora ambitioner
Kuklinski använde sin storlek till sin fördel. Det var inget problem för honom att strypa ett offer med sina bara händer och lämna dem i ett motellrum i New York, eller bara kväva dem med vad som helst som fanns till hands.

© Getty Images; Shutterstock

Bizarre Bobs

Mörkt
Drömhus

Robert Berdella var känd som "slaktaren från Kansas City" för de sadistiska experiment han utförde på unga män: hans bedrifter kom efter år av uppdämda fantasier som han helt enkelt inte kunde motstå längre

Robert Berdella

Thrtan om Robert Berdella, mer känd som Bob, började med en naken man i hundhalsband som sprang längs gatan och slutade med att bli stadens mest ökända seriemördarfall. "Slaktaren från Kansas City" erkände att han sexuellt ofredat, torterat och dödat sex unga homosexuella män i sitt hem. Vissa tror att det kan ha funnits fler offer, men inga kroppar hittades någonsin, trots de två människoskallar som upptäcktes på hans egendom. Berdella började inte mörda förrän 1984, men de hemska fantasier han hyste i sitt sinne hade frodats långt tidigare.
Nu har den före detta sergeanten Troy Cole från Kansas City Police Department (KCPD) gått i pension. 1968 började han sin karriär inom brottsbekämpningen hos CIA. Han började arbeta för polisen i Washington DC 1970 och arbetade som patrullerande polis i två år innan han flyttade till Kansas City och arbetade som patrullerande polis fram till 1974, då han utnämndes till kriminalinspektör. Han arbetade med inbrott, mord och underrättelseverksamhet från 1974 till 1985, befordrades till sergeant och flyttades till mordroteln, där han blev chef och utsågs till chef för Berdella Squad, som bildades kort efter att Chris Bryson hittats haltande på gatan, naken och iförd ett hundhalsband. Han talade med Verklig brottslighet om detta fall.
Skapandet av
Bob Berdella
"Jag tror att han var en sexuell sadist och njöt av att se människor lida. En extremt sjuk individ", sa Cole till Verkliga brott. När man tittar närmare på Berdellas historia ser man att alla varningar fanns där, men som många psykopater gled han mellan stolarna. Bob växte upp i Cuyahoga Falls, Ohio - en stad som var mycket lik hans adopterade Kansas City - och såg sig själv som konstnär, och gick till och med på Kansas City Art Institute från 1967 till 1969.
Den unge Berdella, som var tystlåten, reserverad och betraktades som konstig, förlorade sin far i en hjärtattack när han var tonåring. Hans far var bara 39 år gammal. Berdella, som var uppvuxen i den katolska kyrkan, ifrågasatte sin tro och undrade varför hans far hade tagits ifrån honom. Detta var en avgörande punkt för den unge mannen: när hans religion inte gav några svar vände sig Berdella till satanistiska kulter. Denna ideologiska förändring ledde också till en förändring i hans konst, som började bli mycket mörk och extrem.
Berdella kallade det för "konst", men andra kallade det för vad det var - djurplågeri. Bob påstods ha halshuggit en anka och till och med dödat en hund som en del av sina alltmer avskyvärda konstprojekt. Konstinstitutet sparkade ut honom, vilket spädde på Bobs växande ilska över förlusten av sin far och gjorde hans konst och fantasier ännu mer djävulska. Att bli kritiserad och bestraffad för sin konst blev en väckarklocka för Berdella. I framtiden skulle hans konstprojekt vara mer privata.
Efter att ha tvingats överge sina konstnärliga drömmar, om så bara för stunden, blev Berdella knarklangare. Han åkte fast för att ha sålt LSD och marijuana och dömdes till fem års villkorlig dom. Som tur var för honom var drogkriget inte i full gång på 70-talet. Så småningom började han arbeta som kock. Han gillade konstiga och märkliga saker och märkligheter och började samla på dem. Bland annat människoskallar, tortyrredskap, ockult litteratur och dräkter från satanistiska ritualer. Berdellas fantasier började växa fram i hans huvud.
Berdella skrev till brevvänner på så avlägsna platser som Burma och Vietnam och var ett fan av 1965 års filmatisering av John Fowles roman The Collectordär en ung kvinna kidnappas och hålls fången i en mans källare. Den typen av makt och kontroll tilltalade Berdella. Hans "magnum opus" var att öppna Bob's Bazaar Bizarre på Westports loppmarknad som vände sig till dem med likartad smak och lockade unga, naiva och förvirrade människor. Från krympta huvuden till ett omfattande bibliotek om häxkonst, människoskallar till antikviteter, var butiken en magnet för egensinniga ungdomar. Det verkade som om Berdella hade skapat de perfekta omständigheterna för att låta sina mörkaste fantasier bli verklighet.
Utredning av Bob
"Första kontakten med Berdella var i juli 1984 när Jerry Howell anmäldes försvunnen. Howells far misstänkte Berdella för att ha något att göra med hans försvinnande, men [det fanns] inga bevis som stödde hans misstankar", berättade Cole för Verklig brottslighet. "Jerry Howell kände Bob Berdella. Hans far hade en plats på loppmarknaden tillsammans med honom. De kände varandra, och Jerry brukade umgås och kände Bob Berdella ganska väl. De hade haft sex med samtycke tidigare. 1984 försvann Jerry Howell."
Paul Howell, Jerrys far, misstänkte Berdella och konfronterade honom, men Berdella svor på att han inte visste vad som hade hänt Jerry. Han påstod att han hade släppt av honom i centrum den sista dagen Jerry sågs i livet. Men Howell fortsatte att vara misstänksam. Han gick igenom Berdellas sopor och iakttog hans förehavanden, i jakt på bevis som kunde styrka hans misstankar. Men de kom inte - inte förrän Chris Bryson lyckades fly nästan fyra år senare.
"Jag arbetade nattskiftet och på helgerna har man en inspektör som arbetar med mord, rån och sexualbrott", berättade Cole för Verklig brottslighet. "Sändaren ringde och sa: 'Vi har en naken vit man som bär ett hundhalsband ... han hävdar att han har blivit torterad och han flydde precis genom att hoppa ut genom ett fönster på andra våningen Jag lät två poliser gå ut för att göra intervjun och se om det var värt att ha en detektivbesättning som kom ut."
Poliserna ringde kort därefter och rapporterade till Cole att det såg ut som om det låg något i det här. Bryson hade skador på munnen, vristerna och handlederna och hävdade att han hade hållits fången i fem dagar. Det var uppenbart för poliserna att han förmodligen hade varit bunden vid ett tillfälle som han hävdade. Bryson berättade för poliserna att mannen som var ansvarig hette Bob - en total främling för honom. Bryson försökte förmodligen lura Berdella, men fick mycket mer än han någonsin förhandlat om. När han väl var inne i huset på 4315 Charlotte Street trodde han aldrig att han skulle komma ut levande.
"Medan poliserna bevakar huset", säger Cole, "kör Bob Berdella fram, ser poliserna och frågar: 'Vad är det som pågår här?' Poliserna frågar: "Vem är du?" och han svarar: "Jag är Bob Berdella och det är mitt hus Vid den tidpunkten arresterade de honom för misstanke om sodomi från vad Bryson hade berättat. De ringde mig igen och sa: "Vi har honom i förvar", och jag sa: "Ta in honom och få honom inbokad Vi informerade honom om hans rättigheter och berättade för honom om anklagelserna mot honom för att se om han ville kommentera. Men han sa: "Jag har inget att säga."
Cole och hans grupp var i färd med att få en husrannsakningsorder för Berdellas hus baserat på anklagelserna. De behövde hitta konkreta bevis för att styrka Brysons påståenden. Men när de väl kom in i huset fann de alla

Under fasaden av en vanlig medborgare var Bob Berdella i själva verket ett odjur av demoniska proportioner

Troy Cole

Troy är en veteran inom brottsbekämpning och arbetade som polis i Washington DC innan han flyttade till Kansas City, där han så småningom blev kriminalinspektör och sedan sergeant. Han var medförfattare till en bok, Begravningsritualertillsammans med Tom Jackman, där Berdellas sadomasochistiska aktiviteter beskrivs i detalj.

Berdellas butik var lagom udda och lockade alla typer med sina morbida kuriositeter

Bilder på Berdellas galleri med exotiska föremål från Bob's Bazaar Bizarre på Westports loppmarknad publicerades i lokaltidningarna och belyste Berdellas besatthet av livets mörkare sidor. Butiken fylldes av en rad märkligheter, artefakter och samlarföremål med dragning åt satanistiska kulter och murderabilia, och lockade till sig alla typer av förvirrade och vilsna själar som Berdella utnyttjade för sina syften när tillfälle gavs.
I själva verket var butiken bara en fälla för att snärja bytet. Den helg Berdella greps var Kansas City värd för NCAA Final Four Basketball Tournament, och Berdella hade fyra människoskallar utställda i fönstret på sin butik med en "Final Four"-skylt. Vissa hävdade att skallarna tillhörde hans offer, men det har aldrig kunnat bevisas. Berdella höll alltid utkik efter unga män som kunde tänka sig att ha sex med honom för pengar. Berdella hade alltid ett uppdrag att locka dem tillbaka till huset så att han kunde få sitt lystmäte med dem.

Todd Stoops

Den 21-årige prostituerade mannen var en tidigare bekant till Berdella och rövades bort från Liberty Memorial Park och fördes till Berdellas mörka drömhus. Han utsattes för sodomi och fick Drano injicerat i ögonen och stämbandslådan. Han dog av förblödning.
Tillfångatagen 17 juni 1986
Död 1 juli 1986

Vi har en naken vit man som bär ett hundhalsband... han påstår att han har blivit torterad och att han just har rymt

Walter James Ferris

20-årige Ferris ringde faktiskt till Berdella för att få någonstans att bo, och Berdella kunde inte tro sin lycka. Han kidnappade och torterade Ferris i 27 timmar i sträck med elchocker i könsorganen och våldsam akupunktur. Ferris, som var drogad med lugnande medel, började yra och dog drygt 24 timmar senare av kvävning.
Tillfångatagen 26 september 1985
Död 28 september 1985

De bestämde sig för att gräva upp gården. På den andra skopan upptäckte de ett människohuvud som fortfarande hade hår på sig

topp Berdella använde sin butik och verksamhet, som låg på Westports loppmarknad, för att locka till sig unga, vilsna och förvirrade män som han kunde ge sig på

bevis de behövde för att sätta dit Berdella för sodomi, misshandel och grovt olaga frihetsberövande.
Animal Control kallades in eftersom en granne berättat för polisen att Berdellas stora Chow Chow-hundar var elaka. När polisen sparkade in ytterdörren gick Animal Control in först och dämpade hundarna. Huset var belamrat från golv till tak och det stank till himlen, minns Cole: "Det var hundbajs överallt, som hade spårats runt, och det fanns en stor gammal gryta i köket med ett kalkonkadaver som luktade illa. Det var ganska tufft med alla lukter runt omkring. Det här huset hade uppenbarligen inte städats på evigheter. Det var fruktansvärt. Man var bokstavligen tvungen att gå runt saker. Det var i oordning. Köket var fullt av smutsiga tallrikar."
"Vi hittar metallbrickan med flera sprutor och olika typer av droger", säger Cole. "Vi fortsätter vår sökning i hela huset och en stund senare hittar vi ett kuvert med ett par hundra polaroidbilder på unga män. De visade flera olika personer i olika stadier av tortyr. Vi hittade en annan del av polaroidbilderna som innehöll foton av Chris Bryson där han hade bundits fast. Det bekräftade i stort sett hans berättelse. Vi hade foton där han var bunden vid sängen, torterad och sodomiserad. Fallet känns riktigt bra i det läget." Bilderna fick Cole att tro att det kunde ligga mer bakom.
Vissa visade offer med gurkor och morötter uppstoppade i ändtarmen. Men ett fotografi de hittade föreställde en man som hängde i fötterna i källaren. Cole tyckte att det såg ut som om mannen kanske var död. Resten av bilderna visade inga tecken på död - de var bara bundna och torterade. Detektiverna hittade också en skalle i en garderob med ett paket tänder i ett kuvert.
Utredningen började på allvar klockan 9 på påskdagens morgon. De gick igenom allt i huset och hittade en tomt på bakgården där det fanns två och fyra som såg ut som en begravningsplats. De bestämde sig för att gräva upp gården. På den andra skopan hittade de ett människohuvud som fortfarande hade hår på sig, och underkäken hade lossnat från skallen efter att ha blivit omrörd. Det var då Cole förstod att det var något ännu mer ondskefullt som pågick. "Min första tanke var: "Jag hoppas att alla de människor som vi såg på polaroidbilderna inte är begravda här bak.""
"En stöttepelare i samhället"
"De flesta av hans grannar och bekanta tyckte att han var en anständig man och kunde inte tro att han var kapabel att göra de saker han anklagades för. Han var kapten för grannsamverkan i sitt kvarter", säger Cole till Verklig brottslighet. "Han hade kontakt med polisen då och då. Han var en stöttepelare i samhället. När jag pratade med honom [efter att han arresterats] var han extremt nervös. Han skakade synligt. Men jag trodde fortfarande att det var ett kärleksgräl som gått snett."
Men sanningen var mycket läskigare och förde tankarna till skräckfilmer som Fredagen den 13:e. Huset genomsöktes och gården grävdes upp för att avslöja hemligheter, men även om de inte lyckades avslöja den masskyrkogård som de först fruktade, upptäckte polisen massor av andra bevis. "Källaren användes för att skära upp några av offren, medan andra torterades och styckades i ett badkar på andra våningen. En säng på andra våningen var den plats där de flesta offren torterades", säger Cole. "Han begravde huvudena från två offer i sin trädgård [han tog senare in ett huvud igen för att visa upp det]. Alla andra kroppar styckades och ställdes ut så att sopgubben kunde hämta dem.
"Det var början på en lång period på tre till fyra månader för mig. Jag är inte säker på hur man rankar seriemördare, men Berdella var något unik i sitt sätt att behålla sina offer. Han torterade var och en lite längre än den föregående. Det första offret hölls kvar i tre dagar och det sista i 41 dagar. Han tog med sig dessa människor till sitt hus i utbyte mot pengar. Det tog tre eller fyra dagar att gå igenom gården. Men inget annat av bevisvärde [dök upp]. Vi hade kriminalpoliser i huset i två veckor. De hittade en dagbok. Vi visste först inte vad vi hade eftersom den var kodad, men senare kallade vi det vi hittade för tortyrloggarna."
Tortyrloggarna innehöll mycket detaljerade anteckningar av experimenttyp om de droger och slag som administrerades, offrens reaktioner och det slutliga resultatet. Det var nästan som om Berdella såg vad människokroppen kunde hantera. Jerry Howells namn stod i hans tortyrlogg. Walter James Ferris fanns också med, men några av de andra var inte identifierade. Poliserna hittade motorsågar och cirkelsågar som användes vid morden. Det började bli ett skräckens hus.
Att ha två färska skallar på sin egendom gjorde inte Berdella till en mördare, men det gjorde honom definitivt till en misstänkt. Men polisen hade fortfarande inte tillräckligt med bevis för att åtala Berdella för mord.
Fallet var bakvänt. Vanligtvis hade polisen en kropp och lite bevis, men i det här fallet hade de instrument som användes för att skära upp kroppar och foton på människor som torterades, men inga kroppar.
De kontrollerade tandkort på de två skallarna och hoppades att en av dem skulle vara Howell eller Ferris, men det var de inte. Det största hindret var att försöka identifiera männen på bilderna, och spåren förde dem över hela landet. Den här typen av män stannade inte länge på samma ställe eller hade ens permanenta adresser. Offren hade inga familje- eller samhällsband. De var hustlers, genomresande i den underjordiska gayvärlden och utstötta från samhället. Detektiverna slutligen

Chris Bryson

Bryson var 22 år gammal när han föll i Berdellas klor. Han blev bortförd, torterad, våldtagen och hölls fången i fem dagar innan han lyckades fly från Bobs mörka drömhus. Den manlige prostituerade lurades till huset med löften om pengar för sina tjänster, men Berdella hade aldrig några avsikter att betala Bryson.
Tillfångatagen 29 mars 1988
Rymde 2 april 1988

Tortyrloggarna innehöll mycket detaljerade anteckningar av experimenttyp om de droger och den misshandel som administrerades

Larry Wayne Pearson

Berdella berättade för polisen att Pearson var det mest samarbetsvilliga av hans offer. Under en sexveckorsperiod blev 20-åringen slagen, torterad, våldtagen och slutligen kvävd till döds med en plastpåse som Berdella satte över hans huvud. Pearson träffade Berdella första gången när han kom in i hans butik och berättade hur mycket han var intresserad av häxkonst. De inledde en vänskap och Berdella lockade honom till sitt skräckhus.
Tillfångatagen 23 juni 1987
Död 5 augusti 1987

Robert Sheldons skalle, en 23-åring som bodde med Berdella strax innan han 1985 mördades av seriemördaren

Tortyrloggarna

Berdella registrerade uppgifter om den tortyr han utsatte sina offer för och de droger han gav dem

Berdella förde loggar som påminde om råa vetenskapliga experiment, förutom att han experimenterade på människor för att se hur mycket tortyr och droger offrens kroppar tålde. När polisen först hittade loggarna visste de inte vad de hade. Berdella använde koder för allt - blekmedel i ögonen på ett offer, avloppsrens i stämbanden och till och med att sticka ut ögonen på ett offer. Walter Ferris var enligt Berdella det första offret som han torterade avsiktligt, i 27 timmar innan han dog - en kort period jämfört med de veckor som senare offer tillbringade i Berdellas sällskap.

Ferris 9/26 Läkemedel

9.00 Ut[kl. 21.00 på onsdagen är offret James Walter Ferris medvetslös]
9.05 Skor + strumpor av, rör på armarna snarkning ingen rea [ingen reaktion]
9.10 Test behöver inte reagera 2 ½ cp vänster a "3 cp höger a" [Klorpromazininjektion i armen används för att bedöva offret]
9.20 Foto, utan kläder, ingen reaktion
9.40 Vänd på sig, lätt armrörelse
9.50 Fing F reagerar inte 1 ½ cc ket arm reagerar inte Front F reagerar inte [Digital penetration, injektion av ketamin]
10.15 BF reagerar inte [analsex]
10.30 bundna armar
10.50-11.00  Morot F Lätt motstånd 1 ½ cc cp nk [penetration med en morot, offrets hals injicerad]
11.00 2 cc cp ven
11.30-11.45  BF, cub F, lätt reakt Regag
[ytterligare två sidor tortyrlogg följer i denna anda, innan Berdella lämnar en kod "86" på fredagen, vilket betyder "Stoppa projektet"]

beskar bilderna så att bara ansiktena syntes, publicerade dem på lokal-TV och fick dem tryckta i alla tidningar.
"Det genererade hundratals och åter hundratals telefonsamtal och ledde till att alla de okända offren kunde identifieras", säger Cole till Verklig brottslighet. "När vi väl hade identifierat dem var vi tvungna att gå ut och avgöra om de fortfarande levde eller bara var vänner till Bob. Hade de sex med samtycke? Blev de torterade? Alla måste intervjuas individuellt."
Till slut lyckades Cole och hans team få dem alla identifierade. Skallen de hittade på bakgården visade sig vara Larry Wayne Pearsons. Han var det sista offret som Berdella dödade. Innan Larry Pearson identifierades fick Coles team Robert Sheldon identifierad. Han var skallen i skåpet bredvid tänderna. Sheldon var gruppens första mordfall. De hittade papper i huset som identifierade honom, fick folk att identifiera honom på foton och fick till slut tag i tandkort - och det var ett avslutat kapitel.
Berdella visste att de arbetade med ett fall mot honom. Han hade suttit i fängelse i tre månader och kunde inte bli villkorligt frigiven. Cole levde och andades fallet i sex månader, men erkände att det fortfarande påverkar honom 30 år senare. "Polischefen brukade komma till oss varannan dag och säga: 'Ni tittar på riktigt hemska saker, om ni behöver rådgivning så säg till Men på den tiden var det Jack Daniels som stod för rådgivningen." Fallet hade många indicier, men ingen rykande pistol. Cole ville inte att Berdella skulle frikännas.
"Det var en FBI-agent, som var en kriminell profilerare, som kopplades in på fallet för att hjälpa oss", berättade Cole för Verklig brottslighet. "Han tyckte att vi skulle ta med Berdella till vårt arbetsrum och liksom överväldiga honom med bevisen - lägga fram alla dessa stora 8 gånger 10 förstoringar av offren och andra saker som vi fick från hans hus, sätta honom i den miljön och vara riktigt underdånig mot honom så skulle han erkänna. Berdella lät sig inte skrämmas. Han sa till poliserna: "Ta mig tillbaka till fängelset. Jag har fått nog av era lekar Han hade ingen önskan att prata med oss."
Hypen i media
"Medierna i Kansas City var på det 24-7", säger Cole. "[Historien] fick också massor av extern bevakning [från tidningar] som NY Times, ChicagoTribune, Time magazine och GeraldoRiverashow. Det här var Kansas Citys första seriemördare så folk blev naturligtvis chockade. Brottets natur bidrog också till hysterin. Jag har arbetat med hundratals mordfall men aldrig bevittnat tortyr som denna. Vi hittade hundratals polaroidfoton i bostaden som visade offren i olika stadier av extrem tortyr."
När Berdella började skapa rubriker i alla nyhetssändningar trädde familjerna Howell och Ferris fram och sa: "Våra barn sågs senast tillsammans med den här killen." Då väcktes Coles intresse ännu mer. Han lät detektiver gå tillbaka och titta på den saknade personundersökningen de hade gjort angående Howell och Ferris. De saknade personerna hade varit i Berdellas hus och sökt igenom det, men inte hittat någonting. Det fanns fortfarande inga bevis för att koppla Berdella till försvinnandena.
"Vi hade två barn, Jerry Howell och Walter James Ferris", säger Cole. "De hade båda rapporterats försvunna. Båda familjemedlemmarna hade misstänkt att Bob Berdella hade något med det att göra. [De] kom till oss och sa: 'Vi tror att han hade något att göra med deras försvinnande.' I Berdellas hus hittade vi Walter James Ferris körkort och foton och tidningsurklipp från Jerry Howells fall med en försvunnen person. Så nu börjar bevisen hopa sig. Han börjar bli en ganska bra misstänkt för de här två killarnas försvinnande."
Berdella hade väckt sina mörka fantasier till liv, men det var dags att betala för sig och det började komma uppgifter om att delstaten ville utdöma dödsstraff för Berdella, som måste ha tyckt att även livstids fängelse såg bra ut i jämförelse. "Han var faktiskt en ganska smart kille." Säger Cole. "Om du kollade hans IQ skulle du kanske bli förvånad. Men han var konstig." Han var nästan demonisk på det sätt som han förde detaljerade tortyrloggar. Det förekom till och med spekulationer i media om att Berdellas offer blandades med maten som han sålde i sin butik.
Trots sina onda gärningar och mörka fantasier som blev verklighet var Berdella faktiskt rädd för att dö. Som de flesta skulle han göra eller säga vad som helst för att hålla sig vid liv när det kom till kritan. Efter att ett offers far överfallit Berdella vid ett domstolsframträdande bestämde sig Bob för att göra en överenskommelse med åklagarna. Han skulle berätta för dem vem han dödat, var kropparna fanns och vad som verkligen hände i hans mörka drömhus, där Bobs fantasier, som han länge haft i sinnet, blev verklighet - fasansfulla scener från en snuff-film där unga män utsattes för overkliga grymheter och övergrepp.
Bob dömdes till livstids fängelse för sina brott och klarade sig bara i fyra år i det stora huset innan han, precis som sin far, avled av ett hjärtstillestånd den 9 oktober 1992 vid 43 års ålder. Slaktaren från Kansas City hyste hemska tankar under lång tid innan han började döda, men det visade sig att galningen i centrum av drömhuset på 4315 Charlotte Street hade ett lika svagt hjärta som det var svart.

ovan När kCPD sökte igenom Berdellas hus var det en enda röra. De sökte i två veckor och hittade anteckningar om offren som de kallade "Tortyrloggarna
nedan Den press som genererades av Butcher of Kansas City-fallet ledde till många rubriker i Kansas City-tidningarna, eftersom media blev till synes förälskad i seriemördaren

Larry Pearsons skalle hittades begravd i Berdellas trädgård. Den hade fortfarande hår på sig och var mindre än ett år gammal

Missouri State Penitentiary, där Berdella avtjänade sitt straff innan han fick en hjärtattack fyra år efter avtjänat straff

Vi har hittat hundratals polaroidfoton som visar offren i olika stadier av extrem tortyr

Förbrytarbilden av mannen som skulle bli känd som "Slaktaren från Kansas City

© Kansas Citys polismyndighet, Thinkstock

Dorothea Puente

Death House

laochlady

Doften av frukost drev upp på övervåningen. Det fick sovrummet att kännas hemtrevligt snarare än som ett vandrarhem. Men på natten väntade den drogpåverkade hyresgästen på begravning i trädgården... med tillstånd av den gamla hyresvärdinnan

Ord Dr Charlie Oughton

Dorothea Puente var inte någon stereotypisk mormor. Efter att ha haft otur med friare under sitt liv lyckades hon hålla sig flytande genom att inleda en kriminell karriär som omfattade bordellverksamhet, förfalskning av checkar (från före detta partners), förskingring av folks socialbidrag och så småningom mord på hyresgästerna på det pensionat hon drev i Sacramento i Kalifornien. Hon dömdes till livstids fängelse för tre mord 1993 och blev känd som Death House Landlady.
Sacramentos äldreboende
Medborgare
Den Dorothea som stod sur och frusen i rättssalen var inte samma kvinna som välkomnade de trötta - ofta funktionshindrade, missbrukare och andra utsatta medborgare - över tröskeln till sitt vandrarhem. Den Dorothea var som en förklädd sydstatsängel. Även som äldre dam hade hon en nätt, flickaktig framtoning, med ett skirt ansikte, ögon som framhävdes av kraftiga eyeliners och peroxidblont hår. Detta kontrasterade mot de kraftiga linjer som ärrade hennes ansikte. Hon hade sett och upplevt livets upp- och nedgångar, och även om det inte skulle finnas något nonsens, skulle det, verkade det, inte heller finnas någon bedömning av hennes anklagelser, och det var så hon kom in i den bransch hon gjorde.
Dorothea var en godhjärtad talare som kunde få sina hyresgäster att känna sig mindre ensamma. För de socialarbetare som kom på besök för att rekommendera hennes potentiella hyresgäster var det ett "välkommen hem från hemmet". Och vilket hem det var. Det var en ljus och luftig byggnad i viktoriansk stil som alltid var välskött. Det var bara synd att trädgården inte innehöll mer än buskar.
En och annan skulle kanske höja på ögonbrynen åt en rar gammal dam som tog emot förhärdade brottslingar i maffiastil, men istället var Dorotheas gäster sådana som man kan säga att livet hade ställt till det för. De var stamgäster på kalla, grå, korrugerade avgiftningsplatser där missbrukarna väntade på befrielse eller död. Dorothea sökte upp dem i de mörka, dammiga rökrummen på ölstugorna för att ge dem råd - en public service, om man så vill. Hon talade med dem om hur de skulle kunna öka sina statliga förmåner genom att berätta för Mannen vad han behövde veta, och därefter bjöd hon in dem till sin fristad. Visst, det var ett trick mot det sociala systemet, men det sociala systemet var väl inte rättvist om det inte hjälpte dem som behövde det, resonerade de Dorothea beskrev sina skyddslingar för bekanta som "järnvägsmänniskor" - de som skjutsades från plats till plats och behövde någon som kunde lotsa dem hem.
Store Bert
En av dessa invånare var Alvaro "Bert" Montoya, en kraftig herre med ett buskigt skägg och oroliga ögonbryn. Han hänvisades till Dorothea av en uppsökare som var bekymrad över att ett liv på gatan inte var något sätt att leva för en person i hans situation. Han var en vänlig själ som skulle ge vem som helst vad som helst, men han plågades ändå av röster i huvudet som medicineringen mot schizofreni inte kunde få bukt med; hans finger cirklade runt huvudet i en "galen" gest, men han log ett hopplöst, vänligt leende när han beskrev sitt mentala tillstånd.
Dorothea fattade tycke för den vänlige jätten. Medan hennes andra hyresgäster betalade 375 dollar i månaden för kost och logi och två mål mat om dagen, betalade Bert ingenting. Till sina rumskamraters stora förtret blev han hyresvärdinnans knähund, som gav honom nya kläder och till och med skrev upp en nota för honom på en lokal bar. Deras relation blev så nära att han kom att kalla henne "mamma".
Dorothea var fast besluten att hålla vandrarhemmet (som hon hyrde) i gott skick, och de boende var tvungna att hjälpa till med sysslorna. Om de inte gjorde det kunde de hamna på gatan, och flera av dem, som Ben Fink, försvann över en natt. Detta verkade hända under Dorotheas mer krävande projekt, som när hennes team rev upp husägarnas rosenrabatter för att anlägga nya uteplatser. Dorothea delade upp uppgifterna i pyttesmå bitar och såg till att alla blev involverade - det gav dem något att göra.
Det var när Bert slutade hjälpa till som man höjde på ögonbrynen. Det hade varit känt att det fanns vissa problem i huset, eftersom Bert hade missbrukat Dorotheas gästfrihet och kommit hem rykande berusad en dag, strax innan han en kväll tog sig genom staden till fots för att avgifta sig. Folk tillskrev helt enkelt episoden Berts mentala tillstånd, och viskningar om det förmodat hemsökta rummet i hennes hus (som det sades hade bebotts av ett självmordsoffer) gjorde inte saken bättre och förvärrade den redan existerande paranoian. Bert kom inte tillbaka. Inte alls.
En man av den storleken och längden försvinner inte i damm. Eftersom han inte hade någon familj och ingenstans att ta vägen ringde hans socialarbetare till polisen. Flera lokala klienter hade berättat för henne att det gick... rykten. Tillräckligt skrämd bad hon polisen att undersöka de små högarna med brun jord som då och då dök upp i fastighetens trädgård och sa - helt ärligt - att det såg ut som en kyrkogård.
Huset på F Street
Kriminalinspektör John Cabrera och hans kollegor gick fram till 1426 F Street och knackade på den snyggt målade dörren. Bakom sina stora, runda glasögon tittade lilla Dorothea ut och bjöd in de trevliga poliserna. De hade ingen husrannsakningsorder, så de förlitade sig på hennes välgörenhet för samarbete. Hon gav dem ett rum där de kunde prata med de boende och erbjöd sig att få några vänner att hjälpa dem att gräva upp hennes gräsmatta, naturligtvis nervös (skulle man kunna tro) för något olämpligt på hennes egendom.
Med skjortärmarna uppkavlade stod detektiv Cabrera till knäna i smuts - skräpet från åratal av hyresgäster som gått - när han slog i något hårt. Han trodde att det var en bortsprungen rot, drog ut den och studerade den. Det fanns ingen anledning till panik när det som kom upp till ytan visade sig vara en höftled - det här är gamla hus. Det är inte ovanligt att

ovan Trista omgivningar och osmickrande kläder lyckas inte dölja de fina, alerta dragen hos den hökliknande mördarinnan

Poliserna hade nåt otalt med ms Puente. Synd att hon redan hade lämnat stan. Hon hoppade in i en taxi till Stockton och hoppade på en buss till LA

nedan Medan Puente var på flykt grävde rättsläkarna ut hennes trädgårdar, knädjupt i de förmultnande kvarlevorna av dem som litade på henne

ovan Den orange grävmaskin skriker mot den blå byggnaden när den gräver sig djupt ner i jorden på jakt efter offrens kroppar

En bild av filantropi

Dorothea arbetade hårt för att skapa en offentlig bild som var 100 procent god mormor för att hindra samhället från att upptäcka hennes fruktansvärda gärningar

Kyrkobesökare
Dorothea åkte taxi överallt dit hon skulle. Hon gav generöst med dricks och utvecklade en vänskaplig "kvinna till kvinna"-relation med sin chaufför, vilket inkluderade resor till kyrkan på söndagar.
Kontanta donationer
Dorothea var känd i Sacramentos politiska kretsar och donerade (några av sina hyresgästers) kontanter till goda ändamål och hedrades regelbundet med sånger tillägnade hennes namn på lokalradion.
Äldre adopterad
Dorothea blev "adopterad" av familjen som ägde vandrarhemmet. De kom varandra så nära att de besökte henne i fängelset efter att hon dömts för morden.
Den goda samariten
Generös till förbannelse gav hon barflikar till dem som hon kallade viktiga medborgare i hopp om att använda deras professionella tjänster - kunskap eller kriminella nätverk - för att stödja hennes imperium.
Goodwill-gåvor
Att driva ett vandrarhem innebar att hantera de boendes avlagda kläder, så Dorothea gav bort dem till välgörenhetsbutiker. Det var ett bra sätt att bli av med bevismaterial och samtidigt framstå som socialt samvetsgrann.

Besök hos Dorothea

Historia och skräckhus grand tour för alla goda medborgare (och turister också)

Sacramento har tjänat en hacka på dess ohyggliga historia och har inte mindre än införlivat fastigheten i en lokal sightseeingtur. Enligt KCRA News kommer gästerna att hälsas välkomna av ingen mindre än den mångfaldigt mördade "madamen" själv - Dorothea Puente: en skyltdocka komplett med peruk, glasögon och en snygg överrock precis som den äkta varan. Hennes tidigare bostad var ett "kap" för 215 000 dollar när den köptes på offentlig auktion av Barbara Holmes. Den har nu en trevlig solterrass, en nylagd trappa, nya kökstillbehör, ett duschdraperi av fejkad brottsplatstejp och en skylt som påminner alla inkräktare om att de riskerar att bli begravda på den gamla bakgården, precis som Dorotheas offer. Det finns till och med en flinande demonstaty för de viktiga Instagram-bilderna.

ovan Sju kroppar hittades i trädgården vid Puentes hus på F Street, och hon skulle åtalas för mord på nio av stadens mest utsatta invånare

Nedan "Dorothea Puente har anklagats för en hel del saker", heter det i en tidningsrecension av hennes kokbokssamarbete med författaren Shane Bugbee, "... men att vara en dålig kock är inte en av dem"

invånare för att hitta kvarlevor av människor som begravts som var för fattiga för att ha råd med en ordentlig begravning förr i tiden. Delvis som en procedurfråga tillkallades rättsläkaren.
Nästa dag fick hela gatan nys om grottan i mormor Dorotheas trädgård. TV-team samlades, gatan spärrades av och driftiga privatpersoner började sälja t-shirts med texten "I dig Sacramento!" från slutet av vägen. Det var så frenetiskt att ordningsvakterna eskorterade Dorothea (praktfull i sin röda kappa, lila pumps och med ett vackert rosa paraply) ut från gatan så att hon kunde ta en lugn fika runt hörnet med sin brorson och få två minuters lugn och ro.
Ett fynd som detta kan vara bra för solskensstatens lokalhistoria. Området var känt för sina kopplingar till guldruschen, men ett nytt fynd (särskilt i ett hus byggt 1895) skulle kunna generera turism ... det var åtminstone tanken tills en skalle och andra delar från olika lik i olika delar av trädgården kom i dagen. Poliserna hade ett horn i sidan till Puente. Synd att hon redan hade stuckit från stan. Eller, hoppat in i en taxi till Stockton och hoppat på en buss till LA så fort hon svängt runt hörnet, för att vara mer exakt.
Senare satte sig en liten, äldre kvinna på en barstol bredvid en ensam man. De drack tillsammans, skrattade och bestämde sig för att träffas igen. För en gångs skull spelade det ingen roll att Tinder inte fanns på den tiden, för så fort den mystiska kvinnan hade gått såg mannen hennes förrymda ansikte i skräckinjagande storlek på tv:n. Svep åt vänster för att ringa polisen..
Hyresgästerna som tiden glömde
Sju kroppar hittades på hennes bakgård. Blåsaren Ben Fink (som hade försvunnit under trädgårdssäsongen) identifierades genom sin tatuering. Betty Palmer - hyresgäst sedan några år tillbaka - hittades befriad från sina fötter, händer och huvud (förmodligen för att undanröja möjligheten till identifiering). En annan tidigare hyresgäst, Leona Carpenter, hittades med benen i en upphöjd position med jorden under dem, vilket tyder på en kamp när hon kvävdes efter att ha begravts levande. Till slut kunde även Bert identifieras. Båda kropparna hade spår av receptbelagda substanser. Och vandrarhemmets hemsökta rum? Cabrera drog undan mattan och fann spår av kroppsvätskor. Det enda definitivt onda där inne var det sätt på vilket den förmodade filantropen hade förvarat liken tills det var lämpligt att begrava dem.
Livslång lögnare
Det var först vid rättegången som hela omfattningen av Dorotheas bedrägeri blev tydlig. Medan männen tog upp benen bland ringblommorna i hennes trädgård, föll hennes egna skelett ut ur garderoben i rätten. Hon hade ljugit för alla om hela sitt livs liggare. Dorothea Helen Grey föddes i Redlands i Kalifornien. Det finns flera berättelser om hennes uppväxt, från att hon var föräldralös från Mexiko till att hon hade ett varierande antal syskon. Hon gick från förhållande till förhållande, arbetade på bordeller och förfalskade checkar, vilket ledde till två fängelsevistelser innan hon ens hade hunnit bli en gammal dam. Det visade sig att hon hela tiden hade finansierat sitt pensionatsimperium (inklusive några som hon hade drivit innan hon flyttade till mordhuset) genom att övertala de boende att lägga till henne på sina socialförsäkringskonton. Hon tog ut pengarna för deras räkning, gav dem kontanter och tog resten själv. Det finansierade en överdådig livsstil som sades inkludera smycken, cocktails och till och med ansiktslyftningar. Frivårdsinspektörerna kände till hennes historia, även om biografer har hävdat att hennes söta yttre och deras höga arbetsbelastning gjorde att de helt enkelt inte såg tecknen på Dorotheas sadistiska upplägg.
Under årens lopp hade Puente skyddat sig från anklagelser om oegentligheter genom att bli stadens välgörare och engagera sig i politiska kretsar. Men trots detta kunde hennes mord inte sopas under mattan.
Dorothea Puente anmälde sig till domstolen på nio mordanklagelser. Sju av dessa gällde de förmultnade kroppar som hittats på F street, en annan gällde Bert Montoyas begravning nyligen och ytterligare en gällde hennes tidigare bekant Everson Gillmouth, som hittats i en hemmagjord kista vid en flodbank och vars socialförsäkringscheckar hon hade fortsatt att ta ut. När hennes vistelse i domstolen var över, och hon var 64 år gammal, tog Dorothea sin permission för livstids fängelse i Chowchilla, dömd för tre av de nio dödsfallen. Detta var allt som man ansåg att man rimligen kunde bevisa att hon själv hade gjort, med tanke på att det inte var praktiskt möjligt att göra sig av med kroppar i trädgården på egen hand. Hennes hyresgäst, Mervin John McAuley, greps för medhjälp till mord men släpptes utan åtal. Hur kropparna hamnade under jorden är fortfarande ett mysterium.
Dorothea var inte den som höll ordning på saker och ting, och hennes tid i fängelset var händelserik, och som den värdinna från helvetet hon alltid varit samarbetade hon faktiskt för att skriva Matlagning med en seriemördareen receptbok med en bild på sig själv i en tjusig blommig klänning på framsidan (bara för att få det att smälla). Längtan smög sig fortfarande försiktigt in i vecken på hennes giriga ögonhålor.
De förlorade människorna i Sacramento mötte sin död i den förmodade tryggheten på Dorothy Puentes vandrarhem, men hennes lögner var också receptet på hennes egen undergång - hon dog i fängelse den 27 mars 2011 vid 82 års ålder, efter att ha fått sin egen rättmätiga efterrättelse. Hon vidhöll in i det sista att hon var oskyldig till morden.

Puente dök upp i rätten klädd i en nykter jumper och med oklanderligt uppsatt hår

Ovan En kropp avlägsnas från Puentes hus. Åskådarna förväntade sig först att fyndet skulle avslöja något om staden, inte den till synes söta damen som bor på 1426 F Street

Medan männen tog upp benen på hennes bakgård, föll hennes egna skelett ut ur garderoben

© Shutterstock; Topfoto

andrei chikatilo

Den rödaRippern

Hur en giftig blandning av ofelbara alibin och primitiv kriminalteknik gjorde det möjligt för Andrei Chikatilo att bli Rysslands sjukaste seriemördare

Ord Alicea Francis

Iet tog 13 år innan en av de sjukaste seriemördarna i världen ställdes inför rätta. När han gick upp för trappan till sin järnbur utbröt snyftningar och skrik i den fullsatta rättssalen. Några kastade sig mot honom och skrek "Ge honom till oss!" och vakterna tvingades brottas med dem tillbaka till sina platser. Den tilltalades ögon flackade skräckslaget runt i rummet medan han kippade efter andan; han visste att om inte staten dödade honom så skulle dessa människor göra det.
När domaren läste upp åtalspunkterna tog processen två dagar. Och när den tilltalade fick ordet beskrev han sig själv som en man förbannad av en livslång sexuell frustration som till slut hade drivit honom till mord. Rättegången skulle pågå i sex månader, och under den tiden mumlade och mumlade han under andan eller kastade huvudet bakåt av ett vansinnigt skratt. Vid ett tillfälle hoppade han upp på fötterna, drog ner byxorna och viftade med sin penis mot publiken och utbrast: "Titta på den här värdelösa saken, vad tror ni att jag skulle kunna göra med den?" Han verkade vara en galning, men huruvida han var det var en fråga för debatt.
Domaren hade dock bestämt sig för Andrej Chikatilo långt innan rättegången ens hade börjat. Mannen var tillräknelig och han var en kallblodig mördare. Den 15 oktober 1992 förklarade han den åtalade skyldig till fem fall av ofredande och 52 fall av mord. Efter att ha läst upp domarna sa domaren "Med hänsyn till de monstruösa brott han begått har denna domstol inget annat alternativ än att utdöma det enda straff som han förtjänar. Jag dömer honom därför till döden." Två år senare fördes Chikatilo genom en mörk korridor i Rostovfängelset till en privat cell, där han avrättades genom

ett enda skott bakom höger öra. Han hade äntligen fått sin rättmätiga belöning, men för de dussintals människor som han brutalt hade mördat - för att inte tala om deras familjer - betydde det ingenting.
Mellan njutning och smärta
En bitterkall kväll i december 1978 i den lilla kolgruvestaden Shakhty i södra Ryssland var den nioåriga skolflickan Lena Zakotnova på väg hem när en man stannade till för att prata med henne. Han var vänlig, hade grått hår, för stora glasögon och bar på en shoppingväska. Han frågade om hon ville prova ett tuggummi som han låtit specialimportera från Amerika. Hon var ivrig att få prova denna frestande exotiska godbit och tackade ja.
Mannen tog henne i handen och ledde henne till ett litet, nedgånget skjul nära floden Grushevka. Väl inne tryckte han ner henne på golvet och slet av henne kläderna. För att få henne att sluta skrika tryckte han sin underarm mot hennes hals tills hon låg stilla. Hennes ögon var fortfarande öppna, så han satte på en bindel för ögonen innan han försökte ha sex med henne. När han inte fick erektion började han skända hennes könsorgan med sina fingrar och flickan vaknade till. Han tog fram en kniv ur sin shoppingväska och högg henne tre gånger i magen. I samband med detta fick han en utlösning. Det var då Chikatilo insåg att extremt våld var det enda sättet för honom att få orgasm. Detta var den röda ripparens "vattendelare" ögonblick.
Äntligen nöjd efter 42 års impotens bar han flickans livlösa, blodiga kropp till floden och kastade den i det iskalla vattnet. När kroppen hittades flytande nedströms dagen därpå rapporterade en kvinna att hon hade sett en flicka prata med en lång, medelålders man som bar glasögon och en lång svart kappa. En skiss av den misstänkte mannen togs fram och Chikatilo förhördes, men hans fru gav honom ett alibi. Istället greps en lokal man som tidigare dömts för våldtäkt, Alexsandr Kravchenko. Till skillnad från vittnets beskrivning var Kravchenko bara 25 år gammal. Efter ett brutalt förhör erkände han dock brottet under tvång och avrättades.
Chikatilo skakades av sin nära kontakt med lagen och lyckades motstå sina drifter under de kommande tre åren. Men minnena av mordet på Lena och den njutning han upplevt när kniven skar genom hennes kött lämnade aldrig hans sinne.
En kväll i september 1981, när han väntade vid en busshållplats utanför Rostovs stadsbibliotek, träffade han Larisa Tkachenko. Tkachenko, en 17-åring som skolkade från internatskolan, var mer sexuellt erfaren än hans tidigare offer och gick med på ett möte i skogen. Han ledde henne in i en närbelägen skog där han började slita av henne kläderna. När hon fick panik och försökte stoppa honom knuffade han ner henne på marken och stoppade jord i hennes mun och ströp henne sedan. Slutligen bet han av en av hennes bröstvårtor och ejakulerade samtidigt över hennes lik.
Hennes död markerade ett nytt - och skrämmande - kapitel i Chikatilos vansinniga jakt på offer. Det var också början på en mordvåg. Han började rikta in sig på unga rymlingar och blev vän med dem på busshållplatser och tågstationer innan han lockade dem till närliggande skogsområden där han försökte våldta dem. När han misslyckades med att få erektion började han använda sin kniv som ersättningsvapen. Han åt då ofta upp deras könsorgan och skar av deras tung- och nästipp. Nästan alla hans offer fick ögonen utstuckna. Mellan 1982 och 1983 upptäcktes ytterligare 15 kroppar med dessa karakteristiska stympningar. Det stod snart klart att en seriemördare var lös.
Det ödesdigra felet
Den specialiserade rättsmedicinska analytikern Viktor Burakov tilldelades fallet; på grund av den ofattbara brutaliteten i brotten fokuserade han sökandet på psykiskt funktionshindrade. Det ledde till gripandet av en 19-årig man vid namn Yuri Kalenik, som hade tillbringat större delen av sitt liv på ett hem för mentalt handikappade barn. Efter flera dagars förhör erkände han sju av morden, men Burakov kunde se att erkännandet hade tvingats fram. Hans tvivel bekräftades när man hittade den stympade kroppen av ännu en kvinna. Hon hade dödats cirka tre dagar tidigare, medan Kalenik hade suttit häktad. Ytterligare en boende på barnhemmet greps, men kropparna fortsatte att dyka upp. Till slut hittade polisen sitt första tillförlitliga bevis: sperma i anus på ett av de manliga offren. Äntligen kunde de fastställa mördarens blodgrupp.
I slutet av sommaren 1984 hade myndigheterna kopplat 24 mord till slaktaren i Rostov. Inrikesministern utsåg ytterligare ett dussin kriminalpoliser till fallet, vilket innebar att den totala arbetsstyrkan uppgick till cirka 200. En polis under täckmantel såg en medelålders man som pratade med en ung flicka vid en busshållplats och bestämde sig för att förhöra honom. När Chikatilo förklarade att han var en pensionerad lärare som helt enkelt saknade

ovan Chikatilo lurade in sina offer i skogarna nära tågstationer. Hans första mord begicks när han arbetade på denna skola (överst) i Shakhty, i sydöstra Ryssland

I rätten I rätten avslöjades den psykopatiska mördarens sanna ansikte. Chikatilo grät, rasade, skrattade och viftade till och med med sin penis mot galleriet

När han misslyckades med att få erektion började han använda sin kniv som ersättningsvapen

"När jag använde min kniv gav det en psykologisk lättnad. Jag vet att jag måste förgöras. Jag var ett misstag av naturen."

Andrej Chikatilo

Rätt För Ryssland var detta fall praktiskt taget okänt. När Chikatilo ställdes inför rätta byggdes en bur speciellt för att hålla mördaren, vars flyktighet gjorde alla nervösa

botten Chikatilo ställdes inför rätta i april 1992 för mord på 53 personer (han skulle komma att dömas för 52) och sexuella övergrepp på fem personer. Familjemedlemmar till hans offer bröt samman i tårar när de för första gången ställdes inför galningen

Botten RÄTT Rättegången hölls vid provinsdomstolen i Rostov och övervakades av domaren Leonid Akubzhanov, som tillbringade de första två dagarna med att helt enkelt läsa upp anklagelserna mot Chikatilo

© Alamy, Getty Images, REX features, Topfoto

prata med unga människor, lät polisen honom gå. Senare upptäckte han dock Chikatilo när han bad en prostituerad om oralsex och grep honom för oanständigt beteende. När hans portfölj undersöktes visade det sig att den innehöll en burk vaselin, en lång kökskniv, lite rep och en smutsig handduk. Polismannen var övertygad om att han hade fångat mördaren, men när blodprovsresultaten kom visade de inte på någon matchning.
1988 sattes käppar i hjulet: nya studier visade att den blodgrupp som identifierats från ett spermaprov inte nödvändigtvis stämde överens med den faktiska blodgruppen. Burakov var förtvivlad. Vid det här laget hade dödssiffran stigit till över 40 och åratal av hårt arbete hade gått om intet. Han behövde en ny taktik. År 1990 kom han på idén att göra övervakningen uppenbar på vissa stationer för att driva mördaren till andra platser, där civilklädda poliser skulle vara inkvarterade. Det var på en av dessa stationer, den 6 november, som en man sågs komma ut från en närliggande skog. Han hade blod på kinden, ett skärsår på fingret och kvistar på baksidan av kappan. En polis noterade hans namn och skrev en rapport.
av medkänsla,
en bekännelse
När chefsutredaren Issa Kostoyev läste rapporten gick det kalla kårar genom benen på honom. Han kände igen namnet från en tidigare rapport som dokumenterade en mans oanständiga beteende vid en busshållplats i Rostov. Kostoyev beordrade omedelbart att Andrei Chikatilo skulle gripas. Den 20 november 1990 togs han in för förhör.
Chikatilo placerades i en cell tillsammans med en av polisens mest framgångsrika informatörer, men han lyckades inte få fram ett erkännande med hjälp av konventionella polistekniker. Istället beslöt Kostoyev att ta saken i egna händer; han använde löftet om ett juridiskt beslut om sinnessjukdom för att locka honom att erkänna. Men Chikatilo vidhöll att han var oskyldig. Nio dagar gick och Kostoyev började bli desperat. På den tionde dagen skulle han enligt lag vara skyldig att släppa den misstänkte - det verkade som om mördaren skulle glida honom ur händerna ännu en gång. Så i ett sista försök att avsluta fallet kallades psykiatrikern Alexandr Bukhanovsky in för att förhöra Chikatilo. I stället för att använda den brutala och ofta felaktiga förhörstaktik som hade fått så många oskyldiga män att erkänna, använde sig Bukhanovsky av sympati.
När han för sin patient beskrev arten av och orsakerna till hans mentala störning började sprickor bildas i Chikatilos lugn. Han började darra. Han brast ut i tårar och erkände att han var skyldig till de brott han anklagats för och att han var redo att göra en formell bekännelse. Han mindes de exakta detaljerna i vart och ett av de 36 mord som Kosotojev räknat upp och erkände ytterligare 20, även om bara 53 kunde styrkas.
Sammanlagt befanns han skyldig till att ha dödat 52 flickor, pojkar och kvinnor. Han skulle slutligen ställas inför rätta, men sanningen om de missade möjligheterna att göra det skulle orsaka upprördhet över hela nationen.

När hans portfölj undersöktes visade det sig att den innehöll en burk vaselin, en lång kökskniv, lite rep och en smutsig handduk

"Ett misstag av naturen"

Andrei Chikatilo föddes i svårigheter och lärde sig skam från tidig ålder. kan hans erfarenheter ha format honom till den röda ripparen?

Andrei Romanovich Chikatilo föddes den 16 oktober 1936 i Yablochnoye i Ukraina. Han växte upp under det mörka molnet av Stalins jordbrukskollektivisering, som orsakade utbredd hungersnöd. Förutom yttre umbäranden led Chikatilo av en urinvägssjukdom som ledde till kronisk sängvätning, för vilken han ofta blev utskälld av sin mor. Som vuxen var han också sexuellt impotent, men gifte sig med en kvinna med överenskommelsen att de skulle bli gravida genom att han förde in sin sperma i hennes vagina med sina fingrar.
År 1970 tog han en examen i rysk litteratur vid Rostovs universitet i Ryssland och inledde en karriär som lärare. Det var då han började begå sexuella övergrepp mot sina elever, vilket så småningom ledde honom till mordet på nioåriga Lena Zakotnova 1978, vilket visade sig vara sexuellt tillfredsställande. 1981 fick han sparken efter flera anmälningar om övergrepp på barn och började istället arbeta som leverantör till en fabrik. Rollen krävde regelbundna resor över stora delar av Sovjetunionen, vilket ytterligare underlättade en kedja av mord utan att misstankar riktades mot honom själv.

Liksom i stora delar av Ryssland hade Chikatilo en särskilt tuff barndom under Stalins regim, då gårdarna tvingades ge upp mark, grödor och boskap till staten. Han trodde att hans bror hade dödats och ätits upp av sina grannar

Ogre

AV
DEN

Ardennerna

Michel Fournirets sjuka fantasier förverkligades av hans förvirrade lärjunge

Ord poppy j palmer

Han ville att unga, jungfruliga flickor skulle våldta och döda

Over 20 år sedan hans sista brott begicks finns det fortfarande mycket mystik kring den franske seriemördaren Michel Fourniret. Han kallades för "Ardennernas troll" av media, men hur passande var den titeln? Varför erkände han? Arbetade han ensam? Hur många liv krävde han egentligen? Så här långt in i pusslet finns det väldigt lite kvar för polisen att gå på.
Hans decennielånga brottsliga bana började redan 1966 när han greps och befanns skyldig till övergrepp mot barn. Hans äktenskap med sin första fru gick i kras kort därefter på grund av det. Han var något mer framgångsrik i sitt nästa äktenskap - han fick tre barn med sin andra fru - men det tog slut lika snabbt som det första efter att han arresterats ännu en gång, den här gången för våldtäkt och oanständigt övergrepp på minderåriga. Anklagelserna mot Fourniret hopade sig lika snabbt som hans fruar avslutade sina förhållanden. Hans brott ackumulerades med tiden och skulle snart avslutas med det värsta brottet av dem alla: mord.
FRUEN
Medan Fourniret satt häktad i väntan på sin rättegång för sexuella övergrepp i Paris 1987 satte han in en annons i en katolsk tidskrift där han sökte en brevvän. Otroligt nog var det någon som svarade, en sjukhussköterska och trebarnsmamma vid namn Monique Olivier. Paret fortsatte att brevväxla ett tag, innan de slutligen träffades vid Fournirets rättegång, där han dömdes. Liksom Fourniret hade Olivier ett mörkt förflutet. Till skillnad från honom hade hon dock varit offret. Hon hade utsatts för åratal av övergrepp av sin tidigare make. Fourniret kände empati med henne och tillsammans ingick de en pakt som blev till en Främlingar-på-tåget-han skulle döda hennes förövare och hon skulle hjälpa honom med de framtida brott han planerade att begå.
Många mördare har triggers, en motivation för att mörda, och för Fourniret var den triggern oskulder. Det är oklart exakt var hans fixering började, men mycket kan sägas om det faktum att han hade en historia av för tidig utlösning. Enligt en överlevande från Fournirets attack var han oskuld när han gifte sig med sin första fru, men fick på bröllopsdagen reda på att hon inte var det. Kanske var det detta avslöjande som utlöste hans behov av att ge sig på de kyska. Kanske var han helt enkelt missnöjd med sin egen sexuella förmåga. I vilket fall som helst odlade han ett behov av att spilla blod. Först behövde han dock hjälp, och det var där Olivier kom in i bilden.
Efter pakten som Fourniret och Olivier hade ingått, misslyckades den förre med att leverera. Men det hindrade inte Olivier från att hjälpa sin nye make att iscensätta nästa rad av brott. Hon blev Fournirets oskuldsjägare. Hennes nya jobb var att förse honom med ett urval av "snäva slitsar", som han kallade dem. Han ville ha unga, jungfruliga flickor att våldta och döda, och Olivier skulle vara den som förde dem till honom.
I slutet av 1987 och efter tre och ett halvt år i fängelse släpptes Fourniret till slut. Inte långt därefter flyttade han ihop med Olivier, och paret bestämde sig för att flytta till Saint-Cyr-les-Colons, där de kunde bosätta sig tillsammans i relativ avskildhet. Det var polisens första misstag. Paret var inte övervakade, så de var fria att göra vad de ville. Nästan 16 år senare erkände Fourniret kidnappningen, våldtäkten och mordet på nio flickor sedan han släppts ur fängelset. Både han och Olivier greps och dömdes. Åklagarna kallade dem "en djävul med två ansikten".
"Döda någon, mig? Nej."
Fourniret och Olivier inledde sin 14 år långa mordvåg strax före jul 1987. Deras första offer var en ung flicka vid namn Isabelle Laville, som bodde i den centralfranska regionen Burgundy med sin familj. Det fanns inget ovanligt med Laville som skulle kunna utmärka henne; hon var bara en vanlig tjej med vänner och skolarbete, men hon försvann i december 1987 och sågs aldrig mer i livet. Hennes familj hade ingen aning om vad som hade hänt henne nästan 20 år senare, när hennes skelettdelar upptäcktes i Auxerre. Efter Fournirets bekännelse 2004 kom den verkliga bakgrunden till hennes försvinnande fram i ljuset: Fourniret och Olivier förde bort Laville på väg hem från skolan och lurade in henne i sin bil. Enligt senare domstolsdokument tog Fourniret "tag i hennes hår och frågade om hon var oskuld, vilket hon svarade jakande på" De tog god tid på sig, plockade upp henne som en liftare och gav henne en rejäl dos Rohypnol för att försäkra sig om att hon skulle följa deras plan, vare sig hon ville eller inte. Hon blev den första av flera unga flickor som det mordiska paret erkände att de hade fört bort och dödat.
Farida Hamiche var 30 år gammal och Fournirets äldsta offer och flickvän till en av Fournirets cellkamrater från fängelsetiden. Han hette Jean-Pierre Hellegouarch och var medlem i en berömd liga av bankrånare som kallades "Gang des postiches" (vilket kan översättas med Perukligan). Hamiches liv blev det pris som Fourniret fick betala för att komma åt Hellegouarchs gömda tillgångar. Hon dog för hans händer den 12 april 1988, men Fourniret avslöjade aldrig var han hade begravt henne. Han köpte sedan Chateau de Sautou för pengarna.

Ett foto från 1992 av Michel Fourniret, vars fruktansvärda brott gav honom titeln "Ardennernas troll

michel fourniret och monique olivier

Monique Olivier hjälpte Fourniret med hans onda önskningar och lurade offren till deras fara

En flygfoto av Fournirets slott i norra Frankrike, vid den belgiska gränsen

Insats Efter att ha sökt igenom området upptäckte utredarna så småningom begravningsplatsen för flera av Fournirets offer

Nästa offer var Fabienne Leroy, en student från Belgien som hade flyttat till Frankrike för att göra praktik i Châlons-en-Champagne. Medan hon gjorde ärenden på en stormarknad blev Leroy bortförd från parkeringen och sågs aldrig mer till. Precis som med Laville lurade Fourniret och Olivier in henne i sin bil; de avslöjade detaljer om sin plan under rättegången. De låtsades att Olivier var gravid och nära förlossningen och behövde behandlas på den lokala läkarmottagningen. Leroy erbjöd dem hjälp, men istället för att följa hennes anvisningar våldtog och mördade de henne. Först försökte paret injicera luft i hennes vener, men när den metoden misslyckades vände de en pistol mot Leroy och dödade henne genom att skjuta henne på nära håll i hjärtat.
Året därpå krävde Fourniret och Olivier ytterligare ett offer. Jeanne-Marie Desramault våldtogs och mördades. Men när Fourniret överföll henne insisterade hon desperat på att hon inte var oskuld. Förutsägbart gjorde hennes frenetiska protester ingen skillnad.
Fourniret förvarade hennes kropp i en frys i två dagar efter hennes död, innan han gömde den på slottet Sautou. Desramaults kropp hittades inte, utan återfanns av polisen i juli 2004 efter att hennes mördare hade erkänt mordet och avslöjat var han hade gömt hennes kvarlevor för alla dessa år sedan.
Erkännandet ledde till en större utredning där polisen förberedde sig för att gräva upp ett stort skogsparti nära den fransk-belgiska gränsen i jakt på fler kroppar. De hade anledning att tro att upp till ett dussin flickor och kvinnor kunde ha dödats.
Mordet på Desramault var också ett märkligt mord när det gäller att följa Fourniret och Oliviers mönster. Det var det enda mordet som Olivier åtalades för under hela rättegången. För resten av offren åtalades Olivier separat för medhjälp till mord och kidnappning. Men i rätten förnekade Olivier att hon direkt hade mördat någon. Hon sa: "Jag vet att jag bevittnade fruktansvärda saker, men att döda någon, mig? Nej."
Ytterligare tre kroppar skulle hittas mer än ett decennium efter att de hade dödats. De tillhörde tre unga kvinnor som hade mördats strax före det sista offret och före Fourniret och Oliviers gripande. Det förmodade sista mordet var på en 16-årig flicka som arbetade för de två mördarna som au pair. Olivier avslöjade senare att hennes man hade mördat henne någon gång 1993. Au pairens kropp återfanns dock aldrig och anklagelsen bekräftades aldrig. Flickans identitet - om hon ens existerade - är än i dag ett mysterium.
Efter den hängivenhet och det engagemang som Olivier visade för sin make under hans mordorgie var hennes reaktion på hans gripande mycket märklig. När Fournirets bekännelser blev för heta för henne att hantera, fördömde hon honom och insisterade på att hon var mindre delaktig i den pågående komplotten än vad hon verkade vara. I själva verket hade hon blivit skrämd av utsikten att avtjäna ett fängelsestraff efter att ha hört talas om Marc Dutroux-fallet. Dutroux och hans fru Michelle Martin ställdes inför rätta samma år. Dutroux var en seriemördare, våldtäktsman, barnmisshandlare och kidnappare som hade torterat och sexuellt utnyttjat sex unga flickor och mördat fyra av dem. Även om Martin inte hade varit direkt inblandad i några av de otäckare aktiviteterna hade hon dömts som medbrottsling till 30 års fängelse.
Fourniret hade slutligen gripits den 26 juni 2003, efter ett misslyckat kidnappningsförsök. Året därpå skulle han erkänna nio fall av kidnappning, våldtäkt och mord. Han var

DE OFFERLIGA

Dumpade i skogen, på en strand, i en brunn, begravda: kroppar hittades överallt men mordmetoden var densamma

Farida Hammiche

Farida var det äldsta av Fournirets offer, 30 år gammal och hustru till Fournirets cellkamrat, Jean-Pierre Hellegouarch, en före detta bankrånare. Hon anlitade Fourniret för att hjälpa henne att hitta Hellegouarchs nedgrävda skatt, men när hon väl hittat den dödade Fourniret henne och tog allt.

Marie-Angèle Domèce

Den 18-åriga Marie-Angèle, känd som "det osynliga offret", försvann i juli 1988 och anmäldes försvunnen av sin fosterfamilj. Efter åtta månader lades utredningen om hennes försvinnande ner på grund av brist på bevis. År 2018 erkände Fourniret bortförandet och mordet på henne.

när fournirets bekännelser blev för heta för henne att hantera, angav hon honom ... hon hade blivit skrämd av utsikten till ett fängelsestraff

Isabelle Laville

Deras första offer bodde i Bourgogne och försvann den 11 december 1987 när hon var på väg från skolan. 17-åriga Laville hade långt brunt hår, vilket var anledningen till att Olivier hade valt henne; hennes man ville ha oskulder som representerade hans fru. Hennes skelett hittades i juli 2006 på botten av en brunn.

Fabienne Leroy

Fabienne var en 20-årig student från Belgien. Hon fördes bort av Fourniret och Olivier från en parkeringsplats vid ett snabbköp den 3 augusti 1988. De körde henne till en lugn plats i en närliggande skog innan de våldtog och mördade henne. Hennes kropp hittades nära det franska militärlägret Mourmelon-le-Grand.

Jeanne-Marie Desramault

Jeanne-Marie var en 22-åring som försvann från järnvägsstationen i Charleville-Mézières den 18 mars 1989. Hennes kropp återfanns av polisen efter att Fourniret hade erkänt och avslöjat att han hade gömt hennes kvarlevor på sin egendom.

Elisabeth Brichet

12-åriga Elisabeth Brichet var en belgisk flicka som försvann från Namur 1989 och hennes kropp återfanns slutligen från sin begravningsplats på Fournirets egendom 2004. Fournirets fru åtalades för medhjälp till mordet på henne.

Joanna Parrish

Den 20-åriga studenten Joanna hade flyttat till Auxerre för sitt utlandsår när hon studerade franska vid University of Leeds, och hennes brutaliserade kropp hittades i maj 1990. Först 2018 erkände Fourniret att han hade dödat henne, men han dog innan han kunde ställas inför rätta.

estelle mouzin

I januari 2003 försvann nioåriga Estelle när hon var på väg hem från skolan. Trots omfattande mediebevakning stagnerade utredningen av hennes försvinnande. Det var inte förrän 2020 som Olivier - och senare Fourniret - erkände bortförandet och mordet på henne. Hennes kropp hittades aldrig.

Natacha Danais

Natacha var 13 år när hon försvann från Nantes i november 1990 när hon var ute och handlade med sin mamma och hittades död på en strand bara några dagar senare. Återigen anklagades Olivier för att ha varit medbrottsling till brottet.

Céline Saison

Céline Saison fördes bort från Charleville-Mézières den 16 maj 2000 efter ett gymnasieprov: hon dödades på en landsväg innan 18-åringens kropp dumpades i en belgisk skog nära hans hus och hittades två månader senare.

Manyana Thumpong

Den 13-åriga skolflickan försvann från Sedan den 5 maj 2001 och ett år senare dök även hon upp död i Belgien, i Nollevauxskogen. Märkligt nog erkände Fourniret kidnappning och mord, men nekade till att ha våldtagit henne.

dömd till livstids fängelse. Olivier åtalades så småningom för ett mord och för att ha hjälpt Fourniret med sex andra.
LÖSA ÄNDAR
Fournirets erkännande verkar som om det borde vara slutet på hans historia, men vissa saker stämmer fortfarande inte. För det första hävdade han bestämt att han inte hade begått några brott mellan 1990 och 2000, men polisen i Frankrike, Belgien, Tyskland, Danmark och Nederländerna har sedan dess samlat in bevis som tyder på motsatsen, bland annat teckningar som gjorts under våldtäktsutredningar och som är förbluffande lika Fourniret.
DNA-tester i samband med dessa anklagelser har dock aldrig bevisat något slutgiltigt. Dessutom, om Fourniret hade varit skyldig, kan man fråga sig varför han inte skulle erkänna dessa brott tillsammans med resten av dem? Men seriemördares motiv är aldrig tydliga, och om det är något vi har lärt oss av ökända mördare som Gary Ridgway och Richard Ramirez så är det att kunskap är den enda makt de har över någon när de väl har fångats. Kanske genom att hålla fast vid kunskapen om de avlägsna sista viloplatserna för hans andra offer, eller genom att förneka all inblandning i mordet på andra, behåller Fourniret viss kontroll över de myndigheter som är ansvariga för hans tillstånd av total maktlöshet.
Förutom de mord han erkände var Fourniret misstänkt för ytterligare tio mord, varav nio i Frankrike och ett i Belgien. Han befanns skyldig till sju av dem, men de övriga tre lämnades hängande utan någon förklaring. Det gick också rykten om att han var den verklige mördaren av åttaåriga Marie-Dolorès Rambla, som kidnappades och knivhöggs till döds den 3 juni 1974. Den man som dömdes för brottet, Christian Ranucci, giljotinerades för det 1976, men decennier senare ifrågasätter människor fortfarande om Ranucci var rätt man. Ranucci erkände, han visste var mordvapnet var gömt och ett par byxor täckta av blod av samma typ som Rambla hittades i hans bil, men bevis har sedan dess framkommit som visade att Fourniret var på semester i Marseille (där mordet ägde rum) samma sommar. Han hade också samma färg på bilen som Ranucci, var lika gammal som denne och hade, till skillnad från Ranucci, ett förflutet som sexbrottsling. Ännu märkligare är att inget av vittnena till kidnappningen identifierade Ranucci som den faktiska gärningsmannen, men det är troligt att vi aldrig kommer att få veta om detta i själva verket var ett fall av förväxlad identitet.
BRITTISK ANKNYTNING
Trots att Fourniret greps och dömdes i början av 2000-talet dyker det fortfarande upp nya bevis på gamla mord som passar in i hans modus operandi. Det senaste fallet där Fourniret var inblandad var mordet på den brittiska språkstudenten Joanna Parrish. Den 20-åriga kvinnan från Gloucester i England var på praktik på en skola i Burgundy-regionen i Frankrike som en del av sin utbildning. Hon hade annonserat om sina tjänster som engelsklärare i en lokaltidning och försvann i maj 1990, efter att en kväll ha tagit privatlektioner med en manlig kund. Om det var Fourniret som gillrade en fälla eller om hon mördades på väg till eller från mötet är inte känt.
Joanna dök upp i floden Yonne i Auxerre den 17 maj. Hon hade blivit bunden, våldtagen och strypt. Hennes föräldrar, Roger och Pauline, anlände till Frankrike tre veckor senare, efter att deras dotters kropp hade skickats tillbaka till Storbritannien, för att försöka förstå hennes död. Chockerande nog försäkrades de om att Joanna inte hade blivit våldtagen, bara för att få reda på sanningen fjorton dagar senare av rättsläkaren. Brottsplatsen hade kontaminerats av journalister och DNA-bevis som tagits från platsen hade otroligt nog också gått förlorade. Olivier berättade till och med för utredarna att hon hade sett Fourniret våldta, mörda och dumpa en ung kvinna i floden, innan hon tog tillbaka sitt erkännande och hävdade att det hade utvunnits under tvång. Så trots att mordet skedde vid rätt tidpunkt på rätt plats och med den metodik som Fourniret föredrog, visade det sig omöjligt att sätta ihop ett fall som pekade ut honom som seriemördaren.
Så sent som i maj 2015 krävde hennes familj att de franska myndigheterna skulle göra en ny utredning, med en formell begäran till franska domare om att Monique Olivier skulle förhöras på nytt med hjälp av polisen i Gloucestershire. Hennes fall återupptogs 2012 efter att ett tips pekat ut den 46-årige, fängslade franske våldtäktsmannen Thierry Villetard.
I februari 2018 fick familjen Parrish äntligen det avslut som de hade längtat efter. En advokat som företrädde familjen meddelade att Fourniret upprepade gånger hade erkänt mordet på Joanna och Marie-Angèle Domèce, en 18-årig funktionshindrad kvinna, inför en domare. År 2020 erkände Fourniret sedan att han hade mördat nioåriga Estelle Mouzin.
År 2021 dog Fourniret och i december 2023 dömdes Olivier till ett andra livstidsstraff för sin roll i morden på Joanna och Marie-Angèle och bortförandet av Estelle.

Monique Olivier inför rätta i domstolen i Charleville-Mézières, Ardennerna, Frankrike

Den samling dödliga föremål som användes som bevis i Michel Fourniret-fallet

de svårfångade omständigheterna i målet

Michel Fourniret från Sedan i Frankrike skapade rubriker när han 2004 erkände att han våldtagit, kidnappat och mördat nio flickor under en period av 14 år. Han ställdes inför rätta, dömdes och dömdes till livstids fängelse, men sedan dess har nya bevis framkommit som tyder på att hans erkännande inte var helt sanningsenligt.
Det är omöjligt att med säkerhet veta exakt vad Fourniret är skyldig till utan mer fakta, och han kommer säkert inte att dela med sig av någon information, eftersom han dog 2021. Men det finns en person kvar som kan kasta lite ljus över ämnet: hans fru, Monique Olivier, som hjälpte honom att jaga oskulder att våldta och döda.
Vi känner dock till detaljerna i de nio mord som han erkände, hur offrens kroppar hittades över hela Frankrike och Belgien, i brunnar, i skogar, uppspolade på stränder och begravda under hans egendom.
Både Fourniret och Olivier hade ett fruktansvärt sätt att tänka, men båda visade åtminstone tecken på ånger. Om det var ånger över vad de hade gjort eller bara ånger över sina livstidsdomar är än i dag okänt.

Fourniret greps 2003 och kan ha dödat betydligt fler flickor än han dömdes för

Skåpbilen som tros ha använts för att tillfångata den funktionshindrade 19-åriga Marie-Angele Domece

Det är inte logiskt att Fourniret erkänner vissa saker och inte andra om han begick allt han anklagades för

© Corbis, Getty, REX Features

BTK:s dödande "spel

Seriemördaren känd som BTK terroriserade Wichita i Kansas under 30 år. Han skrev brev till polis och media och retade dem med detaljer om sina fasansfulla gärningar

Don Granger var ansvarig för tipstelefonen på tden Wichita Eagle och Beacontidningar. Det var i oktober 1974, samma år som staden hade skakats av morden på en familj. Familjen Otero hade dödats - bundna och strypta med blinda snören - i sitt hem den 15 januari. Joseph, 38, hustrun Julie, 34, sonen Joseph II, 9, och Josephine, 11, dödades på morgonen, efter att äldste brodern Charlie, 15, hade gått till skolan. Josephine var den sista som mördades. "Vad kommer att hända med mig?" frågade hon mannen som hade kommit in i deras hem den morgonen. Han svarade: "Jo, älskling: "Tja, älskling, du kommer att vara i himlen med resten av din familj."
Föga anade Charlie när han gick hem genom de kalla, slaskiga snögatorna från skolan, vilken skräck han skulle finna när han kom innanför dörren.
En man som vårdades på ett psykiatriskt sjukhus hade nyligen erkänt brottet. Den som erkände gjorde sin bror och en annan man inblandade i morden. Polisen trodde att de äntligen hade fått ett genombrott i fallet som hade chockat den sömniga staden som var mer lik en storstad än en livlig delstatshuvudstad. Men de tre männen hade alla en psykiatrisk bakgrund och polisen avfärdade snabbt deras erkännanden. Tillbaka till ruta ett. Grannar hade rapporterat att de sett en man köra iväg från familjen Oteros uppfart kl. 10.35 på morddagen.
En person tyckte inte om att någon gjorde påståenden om morden på familjen Otero. Han ringde tidningens tipslinje och Don Granger svarade. Den som ringde berättade för Granger titeln på en bok på Wichita Public Library, gav honom anvisningar om var han skulle hitta den och sa att det skulle finnas ett brev inom sidorna.
En upprörd Granger kontaktade polisen och gav dem informationen. Den som ringde skämtade inte. Polisen hittade ett brev bland sidorna i en lärobok för ingenjörer. Brevet var illa skrivet och dåligt stavat, men det förringade inte hur chockerande innehållet var.
'7NEDOCHMÅNGAMERTILLGÅ
"Jag skriver detta brev till dig för skattebetalarnas skull såväl som din tid. De tre snubbarna du har i förvar pratar bara för att få publicitet för Otero-morden. De vet ingenting alls. Jag gjorde det själv och utan någon hjälp... Låt oss säga det rakt ut."
Brevet fortsatte med att i detalj beskriva offren, platserna och positionerna för deras kroppar i huset inklusive unga Josephine som tragiskt nog hittades hängande i ett rep i källaren (mördaren hade också onanerat över henne efter att hon hade strypts).
Brevet fortsatte: "När detta monster kom in i min hjärna kommer jag aldrig att veta, men det är här för att stanna ... Det är ett stort komplicerat spel min vän monstret spelar att lägga ner offrens nummer, följa dem, kolla upp dem, vänta i mörkret, vänta, vänta ..."
Det var i detta brev som skribenten avslöjade namnet BTK, för den metod han gillade att använda på sina offer. Binda. Tortera. Döda.
Faktum är att skribenten föreslog flera variationer på vad han kunde kallas. Han kände sig förtjänt av ett namn nu när han hade gjort anspråk på sju mord:

En förbrytarbild av Rader tagen efter gripandet, men ville han bli gripen hela tiden?

[han] avslöjade namnet btk för den metod han gillade att använda. binda. tortera. döda

Dennis Rader

I1974 lämnade BTK ett brev till polisen gömt i en teknisk bok i Wichita Public Library

"P.S. Vad sägs om ett namn för mig, det är dags: 7 ner och många fler kvar. Jag gillar följande Vad sägs om dig? "B.T.K.-STRYPAREN", "WICHITA-STRYPAREN", "POETISKA STRYPAREN", "BONDÅLDERSTRYPAREN" ELLER "PSYKOPATEN", "WICHITA-BÖDELN", "WICHITA-BÖDELN", "GARROTE-FANTOMEN", "KVÄVAREN".
B.T.K
"P.S. Eftersom sexbrottslingar inte ändrar sitt tillvägagångssätt eller av naturen inte kan göra det, kommer jag inte att ändra mitt. Kodorden för mig kommer att vara ... binda dem, tortera dem, döda dem B.T.K., du ser att han gör det igen. De kommer att finnas på nästa offer."
Brevet offentliggjordes inte. Polisen fruktade att staden skulle bli hysterisk. De arbetade med en rad psykologer för att komma fram till en profil av BTK. Mördaren hade en fetisch för bondage. Han skulle vara någon som inte skulle väcka uppmärksamhet. En ensamvarg med ett gradvis utvecklat fantasiliv som skulle vara "klok nog att inte visa det", sa en rättspsykiater.
Polismyndighetens strategi var att i tysthet sätta in en annons i Wichita Eagle i ett försök att nå ut till brevskrivaren.
"BTK
Hjälp är tillgänglig
Ring 684-6321 före kl. 22.00."
Annonsen kördes i fyra dagar från den 24 oktober utan framgång. Förhållandet mellan tidningen och polisen för att fånga BTK var viktigt. Polisen behövde tidningen för att "tala" med BTK.
När annonsstrategin misslyckades skrev journalisten Granger, som tog emot samtalet från BTK, en krönika där han vädjade till den mystiske mördaren att ringa det nummer som stod i annonsen.
Det blev tyst.
Men BTK fortsatte att döda, även om dessa punkter inte kopplades samman förrän några år senare. Han kunde inte låta bli att skriva brev och håna polisen. Medan de psykologiska profilerna av den här mannen trodde att han inte skulle dra till sig uppmärksamhet, verkade det som om mannen som undertecknade som BTK ville se till att myndigheterna visste att han var ansvarig.
SÖKTE UPPMÄRKSAMHET
I februari 1978 kom ett brev i TV-stationen KAKE:s postsäck. När postsorteraren upptäckte brevet - och läste dess oroande innehåll - skyndade han sig till nyhetsredaktionen för att visa teamet det ohyggliga meddelande som det innehöll. "Hur många måste jag döda innan jag får mitt namn i tidningen eller någon nationell uppmärksamhet ...".
Brevet beskrev i detalj mordet den 8 december 1977 på en ung kvinna vid namn Nancy Fox. Nancy hade hittats bunden och strypt med en sladd i sin envåningslägenhet. Och varför hade hennes kropp hittats? Polisen hade letts till mordet på Nancy av ett samtal... från mördaren. Klockan 8.20 den 9 december ringde en man från en telefonautomat till Wichita-polisen. "Ni kommer att hitta ett mord på 843 South Pershing. Nancy Fox."
När det stod klart att staden hade en seriemördare på fri fot gjorde polischefen Richard LaMunyon ett tv-sänt uttalande till Wichitas invånare. Den här mannen påstod sig ha dödat sju personer och vägrade sluta. Han beordrade fler poliser på gatorna och sa till medborgarna att hålla sig säkra. Låsa sina hem, se upp för varandra och all misstänkt aktivitet i sina grannskap.
En av dem som lyssnade på polischefens tal var en maskinskriverska på Wichita Eagle. Hon mindes en märklig liten dikt som en posttjänsteman hade öppnat och bara antagit var för Alla hjärtans dag-annonserna. Hon hade lagt den i en speciell korg eftersom den inte hade någon bifogad faktureringsadress. Dikten började med "Shirleylocks, Shirleylocks vill du bli min." Allt detta avslöjades för allmänheten, för när polisen granskade dikten stod det klart att BTK skrev om 26-åriga Shirley Vian, en hårt prövad trebarnsmor som mördades den 17 mars 1977. Mördaren hade knackat på dörren till familjens hem på morgonen och släppts in av Shirleys sexårige son. BTK satte de skräckslagna barnen i badrummet medan han dödade deras mor och kilade igen dörren. Barnen lyckades så småningom ta sig ut. När de kom ut upptäckte de att deras mamma var död. Det fanns inga tecken på den främmande mannen som hade släppts in. Hon hittades naken, bunden, strypt och med en plastpåse över huvudet i sin säng.
Mördaren sökte uppmärksamhet. Han sa till och med i ett av sina brev: "En liten notis i tidningen hade räckt." Han retade polisen. Ville han bli fångad? Mannen kände verkligen igen mörkret inom sig och skrev att han drevs att döda av en "faktor X". I sin korrespondens från februari 1978 jämförde BTK sig med andra mördare som hade korresponderat med myndigheter eller lämnat anteckningar på sina brottsplatser: Jack the Ripper, Harvey Glatman, Son of Sam och The Hillside Strangler (den strypare han syftade på var i själva verket två mördare, kusinerna Kenneth Bianchi och Angelo Buono som inte greps förrän 1979). "Det verkar meningslöst men vi kan inte hjälpa det."
Det var en situation utan motstycke för Wichita-polisen. De försökte hålla tyst om det första brevet och förhindra fler mord. Det fungerade inte. Nu var strategin att tala till allmänheten, vilket också inkluderade mördaren. Han hade i ett brev retats med att han befann sig i samhället och levde ett i övrigt vanligt liv.
LaMunyon blev besatt av att hitta BTK. "Det har blivit en personlig sak", sa LaMunyon till UPI-reportern Dan Chiszar för en syndikerad artikel i början av 1978. "Jag känner mig frustrerad. Det är det sista jag tänker på när jag går och lägger mig och det första jag tänker på när jag stiger upp på morgonen."
En annan mängd korrespondens 1979 ledde till mer intensiva polisinsatser. En kvinna som BTK hade förföljt och beslutat

Nära ögat med döden

När Anna Williams roade sig på en squaredans visste hon inte att faran lurade i hennes hem. Den 63-åriga änkans sena kväll skulle komma att rädda hennes liv.
Den 28 april 1979 bröt sig BTK in i Anna Williams hem och väntade på att hon skulle komma hem. Han hade förföljt henne och hennes adress ett tag och hade bestämt sig för att detta datum var natten då hon skulle dö. Han tog sig in i huset genom ett källarfönster och klippte av telefonlinjen, precis som han gjort med sina andra offer. Han väntade i timmar och gick därifrån mycket frustrerad vid 22-tiden. När Ms Williams kom hem insåg hon att någon hade varit där. När hon försökte ringa polisen var telefonen död. Efter att ha ringt från en grannes hus anlände polisen och sökte igenom huset och fann en snara formad av ståltråd i sovrummet. Några månader senare skickade BTK ett brev till adressen (Williams hade varit för rädd för att återvända dit) med en dikt och ett par av hennes strumpbyxor som han hade stulit den natten. Dikten löd "Oh Anna Why Didn't You Appear?".

BTK:s hem, där han levde ett till synes normalt liv i stark kontrast till sina perversa och dödliga handlingar

Mördaren släpptes in av Shirleys sexårige son. BTK satte de skräckslagna barnen i badrummet medan han dödade deras mamma

Mordet på Nancy Fox

En utskrift från rättegången mot Dennis Rader, med detaljer om mordet på Nancy Fox
Domaren: Okej, kom hon hem?
RADER: Ja, det gjorde hon.
DOMARE: Vad hände?
RADER: Jag konfronterade henne. Jag sa till henne att jag var en - att jag hade ett problem, ett sexuellt problem - att jag var tvungen att binda henne och ha sex med henne. Hon blev lite upprörd. Vi pratade en stund och hon rökte en cigarett. Medan vi rökte gick jag igenom hennes handväska för att identifiera några saker och hon sa till slut, "låt oss få det här överstökat så att jag kan ringa polisen" och jag sa "okej" och hon sa, "kan jag gå på toaletten?" Och jag sa "ja" Hon gick till badrummet och kom ... och jag sa till henne att när hon kom ut skulle hon se till att hon var avklädd. När hon kom ut satte jag på henne handfängsel och..
Handfängslade du henne? Hade du ett par handfängsel?
RADER: Ja sir, uh-huh.
DOMARE: Vad hände sedan?
RADER: Tja, hur som helst, jag handfängslade henne, fick henne att lägga sig på sängen. Jag band hennes fötter. Jag var också avklädd i viss utsträckning. Och sedan ställde jag mig ovanpå henne och sträckte mig över, tog, antingen var hennes fötter bundna eller inte bundna. Men jag tog i alla fall... Jag tror att jag hade ett bälte. Jag tog bältet och ströp henne med bältet vid den tidpunkten.

Dennis RaderRader lyssnar på vittnesmål i samband med att domen meddelas i hans rättegång

skulle han döda hade en extremt lycklig flykt. BTK bröt sig in i hennes hem och väntade på henne, men hon var ute med vänner. Till slut tröttnade BTK på att vänta och var frustrerad över att han inte kunde genomföra sin mordiska plan. men han lät kvinnan veta att han hade varit där. Ett brev anlände till adressen med en dikt, en skiss samt kläder och smycken som han hade tagit. Mördaren skickade också ett brev till KAKE som omedelbart vidarebefordrade det oöppnat till polisen.
En tipslinje upprättades för att försöka spåra upp BTK. Någon måste väl ändå veta vem den här galningen var? I en annan manöver skickade polisen inspelningen av det telefonsamtal som BTK gjorde efter mordet på Nancy Fox till en professor som specialiserat sig på datoriserad ljudförbättring, vilket i slutet av 1970-talet var ganska revolutionerande. Det ljudförbättrade samtalet sändes på radio- och TV-stationer i Wichita den 15 augusti 1979.
De fick många telefonsamtal från allmänheten men ingen säker ledtråd om vem mördaren kunde vara. Det skulle bli sista gången polisen hörde från BTK på ett kvarts sekel. Långsamt avtog bTK:s spöke avtog långsamt tills han inte längre nämndes i pressen på 1990-talet.
GÖMD I ÖPPEN DAGER
Vad gjorde BTK under dessa år? Var han död? I fängelse för ett annat brott? I en annan delstat?
Det märkliga och skrämmande var att BTK fortfarande fanns där. Fortfarande i samhället. Gömd i vanlig syn. Det var långa tystnader mellan att "monstret" dök upp. BTK tog god tid på sig. Han förföljde omsorgsfullt sina offer och var nu säker på sina metoder för långvarig tortyr.
Den 17 januari 2004 publicerade Wichita Eagle en artikel för att markera 30-årsdagen av morden på familjen Otero.
Två dagar senare fick tidningen ett brev. Returadressen var till en Bill Thomas Killman. Det innehöll en fotokopia av körkortet för en lokal kvinna som heter Vicki Wegerle. Den 28-åriga hemmafrun och mamman mördades 1986 - strypt i sitt hem på samma sätt som BTK:s övriga offer. Men mordet på henne hade inte med säkerhet kunnat kopplas till BTK förrän i brevet. Det innehöll också polaroider från brottsplatsen tagna av mördaren. Den dag hon mördades var Vickis make Bill på väg hem för att äta lunch med henne och deras tvåårige son när han passerade familjens bil på vägen och det var inte hans fru som körde. När han kom in i sitt hus satt hans lille son ensam på golvet. Han ropade på sin fru och gick upp på övervåningen där han såg henne död i sovrummet.
Det var en smärtsam påminnelse för staden. BTK:s spöke hade satt skräck i många och efter så många år fanns det fortfarande en nyfikenhet och lite rädsla för om seriemördaren fortfarande fanns kvar. BTK hade blivit ett spöke. Folk kollade sina hem efter krossade fönster, vissa sov med vapen i närheten, kvinnor köpte pepparsprej. Fadern till ett av BTK:s offer, Kathryn Bright, sa att han trodde att mördaren måste vara död eller i fängelse. "Det är upp till polisen att hitta honom nu", sa Charles Bright till Eagle för en artikel den 27 mars 2004. Kathryn, 21, mördades den 4 april 1974, bara några månader efter familjen Otero. Kathryns bror Kevin var också i huset - BTK förväntade sig inte att någon annan skulle vara där - och den unge mannen blev skjuten men överlevde.
Mer kommunikation hände under de närmaste månaderna, med polisen som uppmuntrade kommunikationslinjerna. Ken Landwehr, chef för mordroteln, gick i spetsen för strategin att vädja till BTK:s behov av erkännande och hans uppenbara önskan att prata, till och med visa upp sig. Det skulle visa sig bli BTK:s undergång.
SLUTET FÖR BTK
Han skickade ett ordpussel till KAKE. Han lämnade ett paket till Wichitas polis i stadens Murdock Park. Paketet innehöll Nancy Fox körkort och en Barbiedocka som förmodligen var en minikopia av vad han gjorde mot sina offer - dockan var bunden vid händer och fötter och hade en plastpåse på huvudet. I juni 2004 tejpades en lapp på en stoppskylt som var ett utkast till en bok med titeln BTK-berättelsen där det första kapitlet hade titeln "En seriemördare föds". Den här killen hade ett ego, han ville att hans historia skulle bli hörd. Precis som med sina brott lade BTK ner mycket tankeverksamhet och planering på sin "korrespondens", även om han skrev och stavade dåligt.
I januari 2005 använde seriemördaren ett flingpaket för att kommunicera. Han lämnade det på baksidan av en pickup på parkeringsplatsen vid en Home Depot-butik i Wichita. Bilägarens flickvän, som trodde att det var skräp, kastade bort paketet. BTK skickade ytterligare ett brev till TV-stationen och frågade vad som hänt med flingpaketet.

BTK hånade polisen genom att skicka dem denna bundna Nancy Fox-docka

WichitaPolisdetektiven Sam Houston visar i Dennis Raders förhör en mask som hittades tillsammans med Delores Davis kropp

BTK hade blivit ett spöke. Folk kollade sina hem efter krossade fönster, vissa sov med vapen i närheten, kvinnor köpte pepparspray

Polisen kunde hitta lådan i soporna. I lådan hittades skrämmande anteckningar om några av BTK:s planerade mord. Det fanns också en fråga till polisen, som skulle visa sig vara den mest centrala delen av kommunikationen mellan myndigheterna och BTK. "Kan jag kommunicera med diskett och inte spåras till en dator. Var ärlig..." BTK ville att polisen skulle placera en annons i The Wichita Eagle med svaret "Rex, det kommer att gå bra". Detta skulle ge BTK besked om han säkert kunde använda en "diskett" för vidare kommunikation.
Man kan hävda att för någon som var mycket tålmodig och metodisk när det gällde att döda, var det en ganska dum handling att skriva till polisen på en datorskiva. BTK satte in en diskett i datorn i Christ Lutheran Church och skrev ut några dokument som skulle skickas till polisen. Naivt nog litade BTK på att det inte skulle gå att spåra honom från disketten, men polisen måste ha gnuggat händerna av glädje när det senaste kuvertet från mördaren kom.
Disketten avslöjade ett namn - Dennis - och namnen på de platser där disketten hade använts - Christ Lutheran Church och ett bibliotek. Allt som krävdes var en enkel internetsökning för att avslöja att det fanns en Dennis kopplad till kyrkan - Dennis Rader var ordförande i Christ Lutheran Church-församlingen. Fallet byggdes upp men det räckte inte; polisen behövde konkreta bevis. Teamet kunde inte gå fram till Rader och be honom om ett DNA-prov. För det första kunde han avböja och då skulle Rader veta att han var misstänkt. Polisen upptäckte att Raders dotter hade varit på sjukhus för en cellprovtagning och de fick ett brådskande domstolsbeslut om att få provet för att testa mot det oidentifierade DNA från under naglarna på ett av BTK: s offer. De snabba resultaten visade på en släktmatchning och det gav polisen klartecken att gripa Rader.
ARRESTERINGEN
Den 25 februari 2005 lämnade pastor Michael Clark kyrkan för att ta hand om kyrkliga angelägenheter när en man med officiellt utseende och svart trenchcoat kom fram till honom. Mannen identifierade sig som poliskommissarie och hade flera andra kollegor med sig. Männen bad att få tala med Rev Clark där inne och avslöjade att de hade en husrannsakningsorder för lokalen. Vad kunde polisen tänkas vilja söka igenom kyrkan efter? Då kom hans livs chock för Rev Clark, som av sin församling beskrevs som en "tystlåten Guds man".
Polisen sökte igenom kyrkan i samband med BTK-seriemorden och de trodde att en man vid namn Dennis Rader var deras huvudmisstänkte.
Rader, en 60-årig gift tvåbarnsfar, arresterades samma dag. Han var stadsofficer, före detta scoutledare, före detta installatör av säkerhetslarm och starkt engagerad i sin kyrka. I polisförhörsrummet när han konfronterades med diskettbeviset och DNA-matchningen öppnades dammluckorna och Rader talade i häpnadsväckande 30 timmar och beskrev sitt liv och sina brott för kriminalinspektörerna.
"Vet du varför du är här?" frågade en av kriminalpoliserna.
Rader svarade: "Jag antar att det handlar om BTK."
Polismannen: "Skulle du bli förvånad om du visste att din dotters far är BTK? Berätta för oss vem du är."
Rader: "Jag är BTK. Du fick mig."
I en annan utomordentligt öppenhjärtig intervju med den Harvard-utbildade rättspsykologen Robert Mendoza (Mendoza anlitades av Raders försvarsgrupp för att avgöra om han var juridiskt frisk nog att göra ett erkännande) förklarade Rader exakt hur han kom sig för att döda. Rader avslöjade att han såg sig själv som en regissör. Han var en iakttagare. Han var noga med rutiner och regler. Att titta på var det mest spännande. Upptäckten, planeringen, "trollandet". Han hade sitt självbeskrivna "Hit Kit" med plastpåsar, rep, tejp, kniv och pistol som han tog med sig för att utföra sina onämnbara brott.
"Stalkningsfasen är när du börjar lära dig mer om dina offer, dina potentiella offer. Gick till biblioteket, kollade upp deras namn, adress, korsreferenser, ringde dem ett par gånger, körde förbi där när jag kunde..." Rader berättade för Mendoza. "Jag fick en fantasi... Jag började arbeta med den här fantasin i mitt huvud. När den personen väl blivit en fantasi kunde jag bara köra den i loopar, jag låg i sängen på nätterna och tänkte på den här personen, brottet och hur det skulle gå till. Det blev en rulle, nästan som en bildvisning. Jag vill gå vidare och producera det, regissera det och genomföra det oavsett vad det kostar, vilka konsekvenserna blir..." fortsatte han.
"Jag tror att jag faktiskt är besatt av demoner. Jag fick en smäll i huvudet när jag var liten... något drev mig att göra det här. Normala människor gör inte så här...".
Den 27 juni 2005, som skulle bli den första rättegångsdagen, erkände Rader sig skyldig till de tio morden. Han sitter i fängelse i Kansas och kan friges 2180, men kommer uppenbarligen att dö medan han sitter inlåst.
Raders advokat, Steve Osburn, talade om sin klients "udda drag". När två Penthouse tidningar visades upp för domstolen under de inledande domstolsförhandlingarna som en del av de föremål som hittades i Raders skjul, hoppade han upp från sin plats och krävde en invändning. "Han hade inga problem med döda kroppar och de andra bilderna [av hans offer och bondage och tortyr] men han protesterade mot lite laglig porr?", sa Osburn till Observer-Reporter tidning.
Efterspelet
Rader fortsatte att uppvakta pressen och erkände faktiskt att han planerade att döda igen och hade börjat förfölja sitt nästa offer. "Det var nog ett till", avslöjade han i en telefonintervju med ett tv-ankare från Kansas. "Jag tänkte verkligen på det, men jag började åldersmässigt bli långsammare i min 'tankeprocess', så det skulle nog aldrig ha blivit av. Det var nog mer en egogrej".
Kommissarie Landwehr, som gick bort i cancer 2014 vid 59 års ålder, minns att han under den långa bekännelsen blev förvånad över att Rader var mest upprörd över att polisen hade ljugit för honom om disketten.
"Jag försökte fånga dig", sa Landwehr till Rader.
"Men vi hade det så bra ihop. Du och jag hade den där relationen'", svarade Rader.

För sitt första domstolsframträdande framträdde Rader via videolänk från Sedgwick County Jail den 1 mars 2005

Ett brev som Rader skrev från sin cell, där han hänvisar till nyheten om att Stephen King har skrivit en roman med BTK:s mord som inspiration

Tack till Serial Killer Culture för skiss- och brevbilderna som används i den här artikeln www.serialkillerculture.com

En av Raders skisser ... han ritade ofta detaljerade bilder av kvinnor som var bundna eller tortyrredskap

En mördares krönika

bTK:s jakt- och dumpningsplatser, vars desperata behov av uppmärksamhet fick honom att korrespondera med polis och media

Vicki Wegerle

Den 16 september 1986 stryps Vicki Wegerle, 28, i sitt hem. Misstankarna föll till en början på hennes man för mordet.

1

2

Kathryn Bright

Den 4 april 1974 blir Kathryn Bright, 21, knivhuggen i sitt hem på 3217 E. 13th St. Kathryns lillebror blev skjuten men överlevde.

235

parkstad

135

Dennis Raders hus

wichita

254

3

4

5

96

© Alamy, Getty, Press Association, Adrian Mann

Shirley Vian

Den 17 mars 1977 stryps Shirley Vian på 1311 S. Hydraulic medan hennes barn är inlåsta i badrummet.

54

Nancy Fox

Den 8 december 1977 stryps Nancy Fox, 25 år, i sin lägenhet på 843 S. Pershing.

Familjen Otero

Den 15 januari 1974 stryps fyra medlemmar av familjen Otero - föräldrarna Joseph och Julie samt två av deras barn, 9 och 11 år gamla - på 803 N. Edgemoor.

USA

Kansas

Kechi

Dolores Davis

Den 19 januari 1991 försvinner Dolores Davis från sitt hem på 6226 N. Hillside. Hennes kropp hittas inte förrän nästan fjorton dagar senare, tio mil bort.

Marin häck

Den 27 april 1985 försvinner Marine Hedge, 53, från sitt hem på 6254 Independence. Hennes kropp hittas åtta dagar senare i närheten av 53rd North och Webb Road.

MAP-NYCKEL

1 - KAKE TVEn lapp levererades med detaljer om mordet på Nancy Fox
2 - KSAS TVEn diskett som skickades till KSAS TV ledde till att Rader till slut kunde gripas
3 - WICHITA Public LibraryRader gömde en lapp i en ingenjörsbok på biblioteket och tog på sig skulden för morden på familjen Otero och avslöjade detaljer som bara mördaren skulle känna till
4 - Domstol i Sedgwick CountyRader dömdes till 30 livstidsstraff efter att ha erkänt sina brott i rätten
5 - wichita eagleEfter år av tystnad fick Wichita Eagle 2004 ett brev från "Bill Thomas Killman

BTK tog god tid på sig. Han förföljde noggrant sina offer och var nu säker på sina metoder för långvarig tortyr

En mördare börjar - en familj mördas

En utskrift från rättegången mot Dennis Rader, med detaljer om mordet på familjen Otero
DOMARE: Okej, vad gjorde du med Joseph Otero?
RADER: Joseph Otero?
DOMARE: Joseph Otero Senior, Mr Otero, fadern.
RADER: Jag satte en plastpåse över hans huvud och sedan några snören och drog åt den.
DOMARE: Det här var i sovrummet?
RADER: Ja, sir.
DOMARE: Kvävdes han och dog till följd av detta?
RADER: Inte direkt. Nej, sir, det gjorde han inte.
DOMARE: Vad hände?
RADER: Tja, efter det gjorde jag Mrs Otero. Jag hade aldrig strypt någon förut så jag visste verkligen inte hur mycket tryck man måste lägga på en person eller hur lång tid det skulle ta. Men..
DOMARE: Var hon också bunden där?
RADER: Ja, uh-huh. Både deras händer och fötter var bundna.
DOMARE: Var fanns barnen?
RADER: Jo, Josephine låg i sängen och Junior låg på golvet vid den här tiden.
DOMARE: Så vi pratar först och främst om Joseph Otero. Så du satte påsen över hans huvud och knöt den. Och han dog inte direkt. Kan du berätta för mig vad som hände med Joseph Otero?
RADER: Han flyttade sig väldigt snabbt och, tror jag, rev ett hål i påsen och jag kunde se att han hade några problem där. Men vid den tiden gick hela familjen bara, eh, de fick panik på mig så jag arbetade ganska snabbt.
Domaren: Du jobbade ganska snabbt. Vad var det du gjorde?
RADER: Tja, jag menar att jag ströp fru Otero och hon slocknade, eller svimmade. Jag trodde att hon var död. Hon svimmade. Sen ströp jag Josephine. Hon svimmade, eller jag trodde att hon var död. Sen gick jag dit och satte en påse på Juniors huvud. Och sen, om jag minns rätt, kom mrs Otero tillbaka. Hon kom tillbaka och...
Låt mig fråga dig om Joseph Otero Senior. Ni sa att han hade rivit ett hål i väskan. Vad gjorde du med honom då?
RADER: Jag satte en annan påse över honom. Antingen det eller, om jag minns rätt, lade jag en trasa eller en T-shirt över det, över hans huvud, sedan en annan påse.

Alexander Pichushkin

Beroende avMord

"Schackbrädesmördaren" Alexander Pichushkin älskade helt enkelt att döda. Hans offer var bara brickor i hans spel för att bli den mest produktiva seriemördaren i Ryssland

Bitsa-parken sträcker sig över 18 kvadratkilometer i södra delen av Moskva. Dold av täta träd och buskage är den en av Rysslands största parker, och hundratals människor promenerar genom den varje dag. I 14 år skyddade de skyddade vrårna i den vackra parken, som är omgiven av en betongstad, en galnings depraverade handlingar, en man vars brutala hunger efter mord var omättlig. Mördaren blev en fantom i parken; barn förbjöds att gå in i den ensamma och även vuxna var försiktiga med det okända väsen som var ansvarigt för att plocka bort människor en efter en. Alexander Pichushkin samlade ihop tillräckligt många liv för att markera nästan varenda kvadrat av de 64 som finns på ett schackbräde. Han var ostoppbar, lockade in de hjälplösa och sårbara i sin lövbeströdda håla och utsatte dem för ett smärtsamt och ohyggligt slut, och lämnade många offer med en vodkaflaska utstickande ur hjärnan. Rysslands elitenhet för brottsutredningar visste att en seriemördare lurade mitt ibland dem, men hade ingen aning om att han var så blodtörstig. Han kunde helt enkelt inte hindra sig själv från att döda.
Hans första gång
Seriemördare som är så våldsamma som Pichushkin hänför ofta sitt beteende till en lika våldsam barndom: minnen av torterade djur eller övergrepp från nära och kära ledde till att de fick sexuell tillfredsställelse av de mest makabra scener. Pichushkins barndom var av allt att döma ganska normal. Han föddes i Moskva 1974 och växte upp på Khersonskaya Street, ett kvarterskomplex med fyra byggnader som gränsade till platsen för hans framtida mord. Han bodde med sin mor - fadern hade lämnat honom när han var knappt ett år gammal. Beskrivs som en "social

"Ett liv utan dödande är som ett liv utan mat"

barn verkade det inte finnas någon förvarning om extremt beteende. Men vid fyra års ålder fick Pichushkin en huvudskada när han föll baklänges från en gunga och sedan träffades i pannan av sätet. Det kraftiga slaget tros ha skadat hjärnans främre hjärnbark, det område som styr impulskontroll och aggression. Från och med då märkte de som kände honom en förändring i den unge pojkens beteende, och han blev irrationell och fientlig. Hans mor flyttade honom från en vanlig skola till en skola för barn med inlärningssvårigheter, och även om detta var avsett att hjälpa, hindrade det i själva verket Pichushkins utveckling. Hans tidigare klasskamrater mobbade honom och kallade honom "den där efterblivne", vilket fungerade som en katalysator för hans aggressioner.
Trots Pichushkins hjärnskada ansåg hans farfar att han var mycket intelligent och ogillade tanken på att hans skola fokuserade så mycket på att jämna ut kanterna på hans funktionsnedsättning och mindre på att utveckla honom akademiskt. Paret bodde tillsammans under en period då Pichushkin lärde sig spela schack. Hans talang för logiskt tänkande kom honom väl till pass och han fortsatte att spela uppvisningsmatcher i Bitsa Park. Han plågades fortfarande av barnen från den vanliga skolan och lärde sig att kanalisera sina aggressioner till schack. Hans farfar, som hade varit hans mentor och förtrogne, dog 1988. Med brustet hjärta och uppslukad av förlust flyttade Pichushkin tillbaka till sin mors hus och skrev in sig som collegestudent. Smärtan efter farfaderns död dränktes i vodka och kanaliserades till schackspelandet.
Medan han fortfarande studerade, den 27 juli 1992, begick den 18-årige Pichushkin sitt första mord genom att knuffa Mikhail Odichuk ner i en brunn i Bitsa Park. De två hade varit klasskamrater och Pichushkin hade bjudit med Odichuk på en mördarexpedition, men när han insåg att hans vän inte hade för avsikt att faktiskt döda någon vände han sig mot honom, krossade hans huvud med en hammare och dumpade kroppen i avloppet. Polisen förhörde honom om Odichuks död, men till slut konstaterades att det var självmord. Hur alarmerande och kallblodig handlingen än var, skulle Pichushkin senare se tillbaka på den dagen och minnas den med värme. Han var inte påverkad av ånger och förtvivlan, utan kände istället nostalgi och längtan: "Det här första mordet, det är som första kärleken, det är oförglömligt", sa han senare i rätten.
Vid tiden för Pichushkins första mord höll Ryssland på att återhämta sig från chocken efter de brutala mord som begåtts av Andrei Chikatilo, även känd som Röde Uppskäraren. Den djupa sexuella tillfredsställelse som Chikatilo fick av sina handlingar, som att skära upp en kvinnas underliv och bita av en annan kvinnas bröstvårta, gjorde att han dödade mer än 50 kvinnor och barn, vilket gjorde honom till Rysslands mest ökända seriemördare. När polisen gjorde en razzia i Pichushkins hem hittade de tidningsurklipp om Chikatilo bland hans ägodelar. Spekulationerna i media tilltog under Pichushkins sex veckor långa rättegång och det rapporterades att han hade inspirerats av Chikatilo i sina massmord. Trots att Pichushkin inte dödade igen på nio år efter Odichuks död, dök Chikatilo upp i hans medvetande igen 2001.
Förstörde bevisen
Under nästan ett decennium levde Pichushkin ett normalt liv, arbetade som hylluppställare på en stormarknad och försökte, men misslyckades, att upprätthålla relationer med kvinnor. Grannarna betraktade honom som lite av en ensamvarg, men de människor han träffade dagligen minns honom som en god människa, med förmåga till empati och känsla. Få var dock medvetna om att Pichushkin gillade att dricka mycket.
Hans mordlystnad tändes på nytt i maj 2001 när han dödade Yevgeny Pronin. Morden följde ett liknande modus operandi: Pichushkin förföljde sina offer, vanligtvis hemlösa män som promenerade genom Bitsa-parken, innan han inledde en konversation med sitt byte. Efter att ha lockat dem med löften om vodka eller öl ledde deras "improviserade" promenad dem så småningom djupt in i skogen till en av Pichushkins utvalda avloppsbrunnar. På andra sidan väntade offren ett nio meter långt fall ner i stadens labyrint av ett avloppssystem, där vattenflödet var så kraftigt att det kunde slita sönder ett människokadaver på några sekunder. Väl framme vid avloppet utbringade Pichushkin en skål för sin döda hund, som han hade förlorat några år tidigare och enligt uppgift begravt på platsen, innan offren fick ett snabbt slag i huvudet. Om inte kraften i slaget dödade dem, så gjorde fallet ner i den mörka gropen det. Offrens kvarlevor dök ibland upp vid avloppsreningsverket åtta kilometer från brottsplatsen, men till en början slog man inte larm. Några av Pichushkins offer återsågs dock aldrig.
Under de åtta veckor som följde på mordet på Pronin följde ytterligare nio offer med honom ner i kloakerna. Victor Volkov dödades i juli, och vid årets slut hade Pichushkin kastat ytterligare fem kroppar i de mörklagda avloppen.
Året därpå var mördaren, vars mord nu inträffade allt oftare, mycket nära att bli upptäckt. I februari 2002 träffade Pichushkin den gravida Maria Viricheva. Hon hade bråkat med sin pojkvän och gick ensam på gatorna när Pichushkin kom fram till henne. Han berättade att han hade några kameror gömda i Bitsa Park som hon skulle kunna sälja, så att hon kunde få ihop lite pengar. Viricheva följde efter vad hon trodde var en barmhärtig samarit in i buskarna där Pichushkin slet av locket till ett avlopp och bad henne titta in. När Viricheva stod farligt nära kanten slog Pichushkin till som en dödlig orm bakifrån och knuffade ner henne i den mörka brunnen. Till skillnad från de många offren före henne överlevde hon fallet men satt fast i 20 timmar och försökte känna sig fram från den vattenfyllda grav som Pichushkin hade kastat henne i. Till slut kröp hon ut och rapporterade sin prövning till polisen. Men trots att de hade hört talas om galningen som hade försökt döda en gravid kvinna i Bitsa-parken var de bara intresserade av att se hennes registreringspapper. Viricheva, liksom miljontals människor som bor i Ryssland, bodde där olagligt

Trots att Ryssland har ett moratorium för dödsstraff och inte har avrättat någon sedan 1996, utlöste schackbrädesmördarens brott en landsomfattande debatt om att dödsstraff borde utdömas

"Ju närmare personen är dig
desto trevligare
det är att döda honom"

ovan Bitsa Park i Moskva är mer än tre gånger så stor som Central Park i New York. Det är en populär mötesplats bland hemlösa män från staden

pichushkins styrelse

han ville fylla varje ruta med ett offer, men många är fortfarande obekräftade

1 Mikhail Odichuk
Ålder: 18 år 18
Datum för överfallet:
27 juli 1992

2 Yevgeny Pronin
Ålder: 52 år 52
Datum för angreppet:
17 maj 2001

6 Nikolaj Phillipov
Ålder 73
Datum för avrättning:
29 juni 2001

11 Viktor Volkov
Ålder: okänd okänd
Datum för överfallet: 21 juli 2001

16 Maria Viricheva
Ålder 20
Datum för överfall:
23 februari 2002
överlevde

19 Aleksey Fedorov
Ålder: 42 år 42
Datum för överfall:
8 mars 2002

27 Lyang Fatkulin
Ålder 74
Datum för överfall:
13 mars 2003

30 Oleg Boyarov
Ålder: okänd okänd
Datum för överfall:
6 april 2003

34 Egor Kudryavcev
Ålder: 42 år 42
Datum för överfall:
30 augusti 2003

35 Vladimir Fomin
Ålder: okänd okänd
Datum för överfallet:
14 oktober 2003

36 Vladimir Fedosov
Ålder: 44
Datum för attack:
14 november 2003

37 Konstantin Polikarpov
Ålder 27
Datum för överfallet:
15 november 2003
överlevde

38 Andrej Maslov
Ålder okänd
Datum för överfallet:
8 juni 2005

39 Yuriy Kuznecov
Ålder: okänd okänd
Datum för överfall:
28 september 2005

41 Nikolaj Zakhartjenko
Ålder: 63 år 63
Datum för attentatet:
16 november 2005

44 Nikolaj Koryagin
Ålder: 72 år 72
Datum för överfallet:
6 december 2005

49 Stepan Vasilchenko
Ålder: okänd okänd
Datum för överfallet:
4 mars 2006

52 Marina Moskalyeva
Ålder 36
Datum för överfall:
14 juni 2006

VÄNSTEROkänd till Marina Moskalyeva, när hennes kollega går bredvid henne till parken för en picknick, bär han med sig en hammare i sin väska redo att slå

"Jag ville döda så många människor som möjligt och slå Chikatilos rekord"

Bruden av Pichushkin

Även om Pichushkin avtjänar livstid bakom galler för sina brott, slutade inte hans liv där. Han fick dussintals brev från kvinnliga fans och särskilt ett stack ut från mängden. 29-åringen kallar sig Natalya Pichushkin och erkänner att paret har korresponderat genom kärleksbrev sedan 2009. Hon var bara 22 år och återhämtade sig från ett brutet förhållande när hon först skrev till honom. Hennes före detta man ska ha misshandlat och varit otrogen mot den slående blondinen, som arbetar i en barnbutik i Nyagan i västra Sibirien.
När hon såg Pichushkin på TV sade hon att det var "kärlek vid första ögonkastet" Hon erkände sin kärlek efter ett par år. När schackbrädesmördaren friade accepterade hon utan vidare hans erbjudande om att bli hans brud. Paret hävdar dock nu att deras brev har stoppats av myndigheterna och att de inte har hört ett ord från varandra på två år. Det enda sättet hon kan se hans ansikte på är genom att titta på den svartvita tatueringen av hennes kavaljer som hon har på underarmen, med hans ökända dödsschackbräde under hans ansikte.

och hade inga papper att visa upp. Polisen sa till henne att om hon höll tyst om överfallet skulle de inte efterforska hennes "invandrarstatus" och därför avstod hon från att gå vidare med anklagelserna om mordförsök.
Möjligheten att fånga Pichushkin kom igen när ett av hans yngsta offer attackerades två veckor senare. den 13-årige Mikhail Lobov klarade sig med nöd och näppe när hans jacka fastnade i en metallbit i avloppet, vilket gjorde att han kunde klättra ut och springa till polisen. Men än en gång tog de ingen notis om det, inte ens när Lobov sprang på sin angripare igen en vecka senare och började attackera honom i vredesmod. Den traumatiserade ynglingen klöste sig fast vid Pichushkin och skrek till polisen att de måste göra något. Istället sa de åt den unge pojken att gå. Uppemot 40 offer försvann innan polisen började uppmärksamma mördaren i parken.
Pichushkins inre oro tilltog - han ville ha erkännande, berömmelse och respekt, men hans försök att förbli oupptäckt genom att kasta sina offer i ett avlopp innebar att han hade dolt sitt brott nästan för väl. Så han blev hänsynslös. I oktober 2005 hittade polisen en man i skogen med hjärnan utspridd på marken bredvid kroppen och en vodkaflaska som stack ut ur det gapande såret i huvudet. Detta var den första av många kroppar som upptäcktes under den grunda jorden i Bitsa Park, alla med en pinne eller halsen på en vodkaflaska inbäddad i skallen. Dödandet blev mer sporadiskt och Pichushkin var mindre noga med att dölja kropparna. Månaden därpå hittades den 63-årige Nikolai Zakharchenko i skogen, och det framgick tydligt av hans skador att även han hade mördats av samma person. Ytterligare en kropp hittades två veckor senare med liknande skador, och ytterligare en bara en vecka efter det. Fram till jul hade sju lemlästade kroppar hittats i parken. Inget av offren hade blivit rånat och alla var delvis dolda i leran och snön och mellan träden i parken. En lokal läkare hittade en mans förruttnade kropp när han var ute och rastade sin hund. Han såg en vildhund gnaga på ett ben som han alltför väl visste var ett människoben, och en kropp hittades en kort bit bort vid sidan av en bäck.
Den galne i Bitsa Park
Med kroppar som dök upp i varje hörn av parken inledde polisen jakten på en seriemördare, och det tog inte lång tid innan nyheten nådde löpsedlarna. Moskvas elitmördargrupp tog sig an uppgiften att lösa de brott som fick samhället att darra av rädsla. Pichushkin, som kallades Bitsa-galningen, lämnade få ledtrådar till sin identitet: inga fingeravtryck kunde hittas på platsen, och polisen stod inför en enorm utmaning.
Rättsmedicinska experter slog fast att det mordvapen som sannolikt skulle ha orsakat så omfattande skador var en hammare med vinklad egg. Ett psykiatriskt sanatorium i utkanten av Bitsa Park blev föremål för misstankar. Det var allmänt känt att vissa patienter hade permission i parken och spekulationerna pekade ut en farlig patient. Polisen började också stoppa och visitera personer som uppträdde misstänkt i parken.
En man som ansågs passa in på mördarens signalement bombarderades av 200 poliser i Bitsa-parken i februari. När poliserna grep den misstänkte drog han en kniv mot dem och slet sig ur sina handfängsel. När han försökte fly sköt poliserna honom i benet. Polisen trodde att de hade gripit den skyldige, men skulle snart upptäcka att så inte var fallet.
Vid ett annat tillfälle uppmärksammades en transvestit som gick ensam i parken av poliserna som upptäckte att han bar på en hammare. Han hävdade att det var för att skydda sig, men polisen misstänkte ett mycket mer ondskefullt motiv och trodde att de hade fångat sitt Bitsa Park-rovdjur. En 24 timmar lång utredning av den misstänktes alibi gjorde det dock klart att han inte var ansvarig för morden. De utredande poliserna kände pressen när deras chefers krav på svar och uppmärksamheten från världens medier intensifierades. Vid det här laget kände alla i Ryssland till de brutala attackerna i Bitsa Park.
den 38-åriga snabbköpsarbetaren Larissa Kulagina var nästa offer som upptäcktes. Kulagina arbetade tillsammans med Pichushkin på snabbköpet, och när hennes skift var slut blev hon uppslukad av en konversation efter att hennes kollega bjudit henne på en cigarett. De två tog en promenad i den bitande kalla luften genom parken. Plötsligt blev Kulagina medveten om att skratten och oväsendet i Bitsa-parken var ett avlägset eko mellan träden. Den illvilliga grimasen i Pichushkins ansikte när han mumlade något olycksbådande fick henne att återvända till verkligheten och hon insåg vem hon hade sällskap med. Pichushkin mindes senare hur hon klamrade sig fast vid ett träd och klagade för sitt liv. "Tänker du döda mig?" frågade hon och tittade upp på honom, stel av rädsla. Utan skam och utan att bry sig om kvinnan framför honom svarade han: "Ja."
Det faktum att Bitsa-galningen hade börjat döda kvinnor skrämde och oroade polisen, men det skulle visa sig vara en definitiv vändning i mördarens tankesätt. Polisen funderade på vem mördaren var och visste inte om det var en man, en kvinna eller ett barn som var kapabel till sådan brutalitet.
När Marina Moskalyeva gick iväg för kvällen i sin ljusblå kappa för att ta en promenad med sin kollega, skrev hon en lapp till sin son där hon berättade var hon skulle vara och lämnade Pichushkins nummer ifall han behövde få tag på henne. Hon köpte en tunnelbanebiljett och mötte Pichushkin på stationen. Övervakningsbilder visade hur paret gick genom stationen och uppför trapporna ut på gatan: detta är de sista registrerade rörelserna för Moskalyeva, som inte återvände hem den kvällen. När hennes son blev orolig kontaktade han det nummer som hans mor hade lämnat till honom. När Pichushkin svarade ljög han och berättade för pojken att han inte hade sett sin mor på två månader. Nästa dag upptäckte polisen Moskalyevas kropp bland träden; hon hade gått samma öde till mötes som de andra offren för Bitsa Park Maniac. I hennes ficka fanns dock den tunnelbanebiljett som hon hade köpt dagen innan och polisen började snabbt fastställa hennes sista rörelser, bland annat genom att tala med hennes son, som berättade att hon hade tagit en promenad med sin kollega.

Enligt dokumentären Seriemördarekonfiskerade polisen denna hammare från Pichushkins ägodelar och hittade bevis i skallen på ett av hans offer som stärkte hans mordiska påståenden

Ovan Pichushkin gick fram och tillbaka i sin glasbur under hela rättegången men satt tyst när juryn avkunnade ett enhälligt fällande domslut

"Om de inte hade fångat mig skulle jag aldrig ha slutat"

Pichushkin strävade efter att bli lika ökänd som pedofilen och seriemördaren Andrei Chikatilo, som avrättades för sina brott 1994 efter att ha befunnits skyldig till fem fall av sexuellt utnyttjande och 52 fall av mord

ovan Åklagarna ansåg att Pichushkins uppdrag var att döda så många människor som möjligt och krävde att han skulle spärras in för resten av sitt liv

Den 16 juni 2006 runt midnatt stormade polisen in i Pichushkins hem och flera poliser trängde sig in i det rum där han gjorde sig redo att sova för kvällen. Utan att göra motstånd lät Pichushkin poliserna eskortera honom till stationen. Till en början förnekade han all inblandning i Moskalyevas död, men snart tog hans behov av berömmelse överhanden och han började berätta hela historien om sin mordvåg i otroliga detaljer: "I verkligheten är det jag som är Bitsa-galningen, som jag kallades." Bland hans tillhörigheter hittade polisen ett schackbräde på vilket 61 rutor hade markerats - en för vart och ett av hans offer, sa han. Pichushkin hävdade att han hade för avsikt att slutföra brädet genom att döda för att markera de tre sista rutorna. Han hävdade dock senare att om han inte hade blivit tillrättavisad skulle han ha fortsatt att döda utöver detta antal. Pichushkin skröt gärna med att han hade dödat fler människor än Chikatilo, vilket gjorde honom till Rysslands mest produktiva seriemördare.
61 offer
Utredarna kunde knappt tro sina öron. När Pichushkin skröt sparade han inte på några detaljer om sina mord - han pratade i timmar, till och med dagar. När det gällde hans sista offer förklarade han hur han hade suttit med henne i parken en lång stund medan han övervägde att döda henne, och att han till slut gav upp eftersom hans liv annars skulle ha blivit plågsamt. Han förklarade att han var intresserad av att prata med människor som han visste skulle dö, och ju mer personliga de blev desto bättre blev upplevelsen för honom.
Trots att polisen misstänkte honom för 14 mord berättade han att han också hade slängt mer än 40 kroppar i stadens avlopp. Han berättade för dem att han hade njutit av alla 61 morden och tog dem tillbaka genom parken där han påstås ha krävt mer än 60 liv totalt 27 gånger och återskapat dödsfallen med stolthet. Varje gång filmades bevisningen för åklagarsidan och uppgick till nästan 40 timmars filmmaterial, när han visade polisen hur han hade slagit en man i huvudet med en hammare och hur han hade stått över honom medan han gjorde ett gurglande ljud och kretsade kring döden i långsam ångest. Samtidigt som han visade dem platserna där han hade mördat människor tog han med polisen till områden där de inte ens visste att människor hade dödats. Benfragment utspridda bland buskarna var det enda beviset polisen hade på att dessa oupptäckta offer hade varit där. Han visade dem stolt en annan plats där han hade knuffat ner en man från ett höghuskomplex. Hans död, liksom Odichuks, hade bedömts som självmord.
Pichushkin åtalades. Under en stor del av rättegången, som inleddes i september 2007, satt han i en glasbur - inte för att skydda åskådarna som kom för att titta på, utan för att skydda honom från de människor vars vänner och familjemedlemmar han hade dödat utan att känna minsta ånger. Trots att han kallades för en galning förklarades han lämplig att ställas inför rätta.
Av de 61 personer som han påstod sig ha mördat hade tio bott i samma komplex som Pichushkin. Tre personer hade överlevt Pichushkin, däribland en hemlös man som var tillräckligt klar i huvudet för att kunna identifiera sin gärningsman och bekräfta hans mordmönster. I rättssalen avslöjades Pichushkins innersta känslor kring sina mord. Hans tv-sända bekännelse var chockerande att höra: "För mig är ett liv utan dödande som ett liv utan mat. Jag kände mig som far till alla dessa människor, eftersom det var jag som öppnade dörren till en annan värld för dem." Pichushkin medgav att morden vid olika tillfällen gav honom orgasmer. De som anlitades för att försvara mördaren bad om överseende och att Pichushkin skulle dömas till 25 års fängelse. Det tog juryn 40 minuter att finna honom skyldig till fyra dussin mord och döma honom till livstid bakom galler i ett högsäkerhetsfängelse i straffkolonin Polar Owl i norra Serbien. Mördaren är för närvarande halvvägs genom isoleringsfasen av sitt straff efter att domaren beordrat honom att avtjäna 15 år på avstånd från andra fångar.

© Alamy; Getty Images; Thinkstock

Lonnie Franklin Jr

den

sovande

monster

Hans uppenbara uppehåll från mord gav honom öknamnet "Grim Sleeper", men nya bevis tyder på att denna seriemördare fortsatte att arbeta i skuggorna och var långt ifrån vilande

Ord Joanna Elphick

South Central, senare känt som South Los Angeles, är en 132 kvadratkilometer stor region i Los Angeles County, uppdelad i 28 tuffa och slitna stadsdelar. Det är en mörk plats, fylld av desillusionerade individer som kämpar för att överleva. Fattigdom och den ständigt närvarande lätta flykten till droger är stora problem. Barn och tonåringar lockas ständigt bort från sina familjer och in i de territoriella gängens "beskydd". Lägg till en rejäl dos rasism och du har en grogrund för kriminalitet.
Upptäckten av döda, drogpåverkade prostituerade hamnade sällan på löpsedlarna på 1980-talet - crack-kokainet svepte trots allt över länet och sådana händelser var en oundviklig biprodukt. Men utan att de lokala mordutredarna visste om det skulle upptäckten av Debra Jackson bli startpunkten för en 30-årig jakt på en verkligt ondskefull och produktiv seriemördare.
Förmörkad av
nattstalkaren
Den 29-åriga Debras förmultnande lik hittades den 10 augusti 1985 - men ingen brydde sig. På andra sidan stan, i de välbärgade Los Angeles-distrikten, hade en skräckinjagande seriemördare, av media kallad "The Night Stalker", slagit till igen och dödat ännu ett medelklassoffer. Varför skulle pressen bry sig om att rapportera om en fattig, svart drogmissbrukares död när det fanns "hårt arbetande, anständiga människor" som dog för Richard Ramirez händer? Och så lämnade hennes bortgång inga spår i tidningarna.
Hon hittades, som alla de andra, slängd som oönskat skräp i en gränd i South Central, under en matta. Eftersom det bara fanns åtta mordutredare som arbetade med i genomsnitt 130 mord per år i det området var sannolikheten att hitta hennes mördare minst sagt liten, men rapporten lämnades in och detaljerna registrerades. Hon hade skjutits tre gånger på nära håll med en .25-kalibrig pistol. På grund av hennes förruttnelse var det omöjligt att säga om hon hade utsatts för sexuella övergrepp.
Utredarna hade inte mycket att gå på - deras enda ledtråd var den 25-kalibriga pistolen. Och för att göra saken ännu värre började en annan seriemördare att arbeta i området, känd som "Southside Slayer". Lyckligtvis för polisen var Slayers modus operandi helt annorlunda eftersom han hade en förkärlek för att knivhugga och strypa sina offer.
Den 12 augusti 1986 hittades Henrietta Wrights kropp under en gammal madrass och en filt i en smutsig bakgata. En munkavle gjord av en sönderriven skjorta hade tryckts in i hennes mun och återigen hade mördaren använt en .25-kalibrig pistol. Hon hade blivit skjuten två gånger på nära håll. Ballistiken bekräftade att hon hade mördats med samma pistol som dödat Debra Jackson. Detektiverna lämnades vind för våg. Det kunde väl inte vara tre seriemördare som arbetade i samma område? Fem månader senare fick de svar på sin fråga.
Den 10 januari 1987 meddelade en anonym uppringare polisen att han hade sett en man dumpa en kvinna i en gränd i närheten. Han kunde inte identifiera mannen men kom ihåg skåpbilens registreringsskylt. Mycket riktigt upptäckte polisen Barbara Wares delvis dolda kropp. Skåpbilen tillhörde en lokal kyrka, men när alla förhördes hade de solida alibin. Så vem var den mystiske uppringaren och varför hade han ljugit? Under tiden drog polisen slutsatsen att Barbara hade skjutits med samma vapen som Debra och Henrietta. Det fanns definitivt en annan seriemördare där ute som riktade in sig på utsatta afroamerikanska drogmissbrukare, och polisen hade inga ledtrådar till vem det kunde vara. Nästa kropp hittades den 15 april 1987. Bernita Sparks hade blivit strypt och sedan skjuten med en .25-kalibrig pistol innan hon kastades i en container och täcktes av sopor. Hon hade svepts in i en smutsig grå filt och lämnats att ruttna. En obduktion visade att hon hade blivit slagen i huvudet innan hon sköts på nära håll.
I takt med att antalet döda ökade blev detektiverna alltmer angelägna om att befria gatorna från de mordiska galningar som lurade där. Så småningom löste de flera mordfall och plockade ut de skruvade gärningsmännen, men seriemördaren som systematiskt sköt de lokala narkomanerna med sin handeldvapen förblev svårfångad, och ju längre tid det tog att spåra honom, desto fler kvinnor hittades döda.
Mary Lowe hittades den 1 november 1987 bakom ett slaggblock på baksidan av 8927, South Hobart Boulevard. Tre dagar senare bekräftades kopplingen mellan Marys död och de andra morden med .25-kaliber. Mordet sammanföll med mer oroande nyheter. LAPD hade beslutat att minska antalet kriminalare i South Slayer Task Force. Det bådade inte gott för den handfull poliser som desperat försökte hitta sin egen mördare - och ledtrådarna, liksom Slayers utredningsteam, började sina.
Tre månader senare snubblade en ung kvinna vid namn Bertha Johnson över ett lik begravt under en madrass i en gränd bakom sin lägenhet. Hon antog att kvinnan hade dött av en överdos, som så många andra missbrukare i grannskapet. Men hon hade fel. den 22-åriga Lachrica Jefferson hade skjutits två gånger på nära håll med en vanlig .25-kalibrig pistol. En servett med ordet "AIDS" hade draperats över hennes ansikte.
Som i en hemsk återkommande dröm hittades 18-åriga Alicia Alexanders kropp i en gränd nära Western Avenue. Polisen väntade på att få bekräftat att offret hade mördats med samma vapen, men i hjärtat visste de redan svaret. De hade dock något nytt att lägga till akten. Ett vittne hade sett Alicia sätta sig i en rostfärgad Ford Pinto från 1974 eller kanske 1975 fem dagar innan kroppen upptäcktes. Med tanke på förruttnelsen hade detta förmodligen varit sista gången någon sett henne i livet.
Den överlevande
De få poliser som var kvar för att ta hand om fallet hade samlat ihop den bedrövligt svaga kriminaltekniska bevisningen och skapat en imponerande profil. Mördaren hade uppenbarligen en förkärlek för en viss typ av offer: alla kvinnorna var av afrokaribiskt ursprung. De hade haft otur och kämpade för att överleva på en cocktail av alkohol och droger. Toxikologirapporterna visade att var och en av dem hade testat positivt för kokain och alkohol. Detta gjorde dem sårbara och desperata - lätta mål för en beräknande jägare.
De hade alla blivit skjutna i bröstet i en nästan identisk position. Mördaren hade troligen mördat dem medan han satt bredvid dem i sin bil. Detta förklarade det korta avståndet och den exakta placeringen av varje ingångshål. Rester på huden tydde på att pistolen först hade tryckts upp mot huden innan avtryckaren trycktes in. Ingen av kvinnorna hade underkläder på sig och deras överdelar hade flyttats så att brösten blottades. Det fanns ett tydligt sexuellt motiv blandat med ett orubbligt behov av total kontroll.
Bilen skulle vara den primära brottsplatsen där alla viktiga kriminaltekniska bevis kunde erhållas. Hittar man bilen, hittar man mördaren. Och nu hade de ett märke och en färg att söka efter. När vittnet pressades hade han gett fler värdefulla minnen. Bilens fönster hade varit tonade eller möjligen täckta av en gardin av något slag. Det fanns en fläck på höger framskärm som såg ut som ett reparationsjobb. En skiss gjordes och skickades ut till alla patrullerande poliser som arbetade i området, men ingenting kom upp. Detektiverna behövde en paus och två månader senare fick de en.
Enietra Washington var en lång, livlig kvinna som arbetade hårt och spelade hårt. På något sätt lyckades hon på egen hand uppfostra två barn, ta hand om en äldre granne och ändå få in lite kvalitetstid. Lördagen den 19 november skulle bli hennes lediga kväll och hon tänkte tillbringa den på en fest med sin bästa vän Lynda Hoover. De hade kommit överens om att träffas hemma hos Lynda på kvällen och efter att ha lämnat barnen hos barnvakten började hon den korta promenaden till 84th Street och Denker Avenue.
När hon vandrade längs trottoaren såg hon en orange Ford Pinto komma krypande på vägen bredvid henne. Fönstret var nedvevat och föraren erbjöd henne skjuts. Enietra hade som regel att inte prata med främlingar i bilar och hon sa till honom att om han hade något att säga till henne skulle han stanna och stiga ur så att hon kunde se honom i ögonen. Till hennes förvåning gjorde han just det

ovan A rånfoto, som offentliggjordes efter gripandet av Grim Sleeper, visade en normalt utseende Lonnie Franklin Junior

Detektiverna lämnades handfallna. Det kunde väl inte vara tre seriemördare som arbetade på deras område? Fem månader senare fick de svar på sin fråga

En rättsmedicinsk mardröm

Grim Sleepers offer dumpades i bakgatorna i South Central efter att ha mördats på en annan plats

En mordplats kallas för en "primär brottsplats" och anses vara av avgörande betydelse för kriminalteknikerna, eftersom de vanligtvis ger mer användbar bevisning. Det är här som man vanligtvis kan hitta kulhylsor, blodstänk och tecken på kamp. Dumpningsplatsen, å andra sidan, kallas för en "sekundär brottsplats" och är oftast en kriminalteknikers värsta mardröm.
Om de har tur kan mördaren överföra bevis från sig själv till kroppen i flytten. Fibrer, hårstrån och kroppsvätskor kan alla lämnas kvar. Ibland kan fordonet som användes för att transportera kroppen, även det en sekundär brottsplats, ge kriminaltekniska ledtrådar som också kan lämnas kvar på dumpningsplatsen. Tyvärr för utredarna som arbetade med Grim Sleeper-fallet återfanns mycket lite bevis på de sekundära brottsplatserna. Ett antal däckspår och de .25-kalibriga kulor som satt i kropparna var allt de hade att arbeta med eftersom DNA-analys vid den tidpunkten verkade omöjlig att spåra.

ovan-vänster Polisen satte upp affischer där man efterlyste information om morden 1985-2007. Mördarens bild hade åldrats i enlighet med detta för att hjälpa allmänheten att identifiera honom

Enietra hävdade senare att hon alltid hade varit bra på att bedöma karaktärer och tyckte att den här mannen verkade snäll och "lite töntig". Han såg ut att vara i 30-årsåldern med kortklippt hår och prydliga, välvårdade kläder. Han var cirka 1,72 meter lång och talade med mjuk och lågmäld röst. När han erbjöd henne skjuts tackade Enietra först nej, men när han på nytt erbjöd sig att köra henne till hennes väninna gav hon med sig och steg in. Bilen var extremt ren med fårskinnsfällar, men hon märkte att instrumentbrädan hade skadats och att det låg ett antal verktyg på golvet. Paret körde iväg men tog inte den väg som Enietra hade förväntat sig att de skulle ta. Istället stannade de framför ett hus som låg intill ett lägenhetskomplex. Han bad om ursäkt för förseningen men sa att han behövde åka till sin farbrors hus för att hämta lite kontanter. Han återvände några ögonblick senare och de fortsatte sin resa. Det som hände sedan skulle förändra hennes liv för alltid.
När mannen klev in i bilen igen förändrades hans karaktär dramatiskt. Med en morrande ton började han kalla Enietra för "Brenda", men när hon rättade till honom ignorerade han henne, böjde sig ner till fickan på förarsidan och drog fram en pistol. Innan hon hann reagera tryckte han in vapnet i hennes bröstkorg och tryckte av. Smärtan var överväldigande och hon svimmade snart. Hon vaknade upp en kort stund av att han satt grensle över henne när hon låg i passagerarsätet med kläderna i oordning. Blixten från en polaroidkamera följt av ljudet från motorn fick henne att vakna till. De körde igen.
En kort stund senare stannade bilen och han lutade sig fram, öppnade passagerardörren och knuffade ut henne i en mörk gränd. Hon låg i olidlig smärta, så stilla som möjligt med ögonen hårt slutna, och hoppades att han skulle anta att hon var död. Efter vad som kändes som en evighet slog han igen bildörren och körde iväg.
Enietra blödde ymnigt, men hon andades fortfarande och det tänkte hon fortsätta med. Hon reste sig upp och stapplade fram längs vägen tills hon kom fram till sin väns hus, där hon fick en blackout. När Lynda Hoover kom hem fann hon Enietra hopsjunken mot ytterdörren. En ambulans tillkallades och hon fördes till sjukhus.
När kulan togs ut och undersöktes kunde rättsmedicinska experter bevisa att Enietra hade attackerats av seriemördaren med kaliber .25, men den här gången hade polisen en överlevare som kunde ge dem detaljer. Till att börja med kunde hon ta dem till hans "farbrors hus".
Den stora sömnen
Lägenheten visade sig vara en återvändsgränd: här fanns en ständig ström av prostituerade och drogmissbrukare. Det var omöjligt att säga vem som hade gått in eller ut därifrån den kvällen. Vad som såg ut som ett fantastiskt genombrott i fallet rann snabbt ut i sanden och även om ytterligare detaljer om bilens interiör gavs, blev det inget av det. Mördaren hade glidit dem ur händerna ännu en gång.
Allt eftersom tiden gick gick utredarna i fallet i pension och de sju dödsfallen och ett mordförsök förpassades till en cold case-fil. Det verkade som om mördaren bokstavligen hade försvunnit, och alla i kåren hade olika teorier om vad som hade hänt. Många trodde att han hade gripits för ett annat brott och att han var inlåst utom fara. Andra bad att han hade dött och att hans kropp ruttnade bort någonstans. Hur som helst hade morden upphört och den fred som följde togs tacksamt emot.
14 år senare tog kriminalinspektörerna Shepard och Ramirez fram gamla fall och använde sig av nya DNA-tekniker för att se om de kunde få några träffar. De arbetade med mordet 2003 på Valerie McCorvey, en drogberoende prostituerad som dumpats i en gränd efter att ha knuffats ut från ett fordon i rörelse. Hon hade blivit strypt och biten i bröstet. DNA-analysen gav en matchning och det chockade utredarna in i märgen. Namnet som blinkade på datorskärmen var Mary Lowes. Mördaren var tillbaka, men den stora frågan var om han någonsin hade lämnat oss
Polisen sökte nu efter eventuella kopplingar mellan de senaste morden och "The Grim Sleeper". Sex dagar senare kom en andra träff, när DNA kopplade det tidigare mordet till ett mord 2002. Prinsessan Berthomieux var bara 15 år gammal när hon korsade sin mördares väg. Polisen var nu fullt medveten om att 1980-talets seriemördare var aktiv och återigen jagade de svarta prostituerade i South Central. DNA var helt klart vägen framåt, men det skulle bara fungera om de kunde koppla offren till en viss gärningsman, och de kunde inte hitta några matchningar i den federala databasen. Janecia Peters kropp upptäcktes på nyårsdagen i

Smärtan var överväldigande och hon svimmade snart. Hon vaknade kort av att han satt grensle över henne

motsatt År 2010 gjorde polisen en husrannsakan i Franklin Jr:s hem, den numera ökända mintgröna bungalowen på West 81st Street. Genomsökningen var den största i LAPD:s historia

Jägaren som aldrig sov

Han kallades Grim Sleeper på grund av sina år av inaktivitet, men det är troligt att Lonnie Franklin jr. aldrig slutade stryka omkring på sin jaktmark

Den 28 augusti 2008, L.A. Weekly en förstasidesartikel med rubriken "The Grim Sleeper Returns", och en ny seriemördare presenterades för allmänheten. Till skillnad från de många slumpmässiga mördarna av ansiktslösa prostituerade hade den här mördaren fått ett namn, och det skapade genast en skräckbild. Redaktören Jill Stewart insisterade på ett skrämmande namn, men det var den prisbelönta journalisten Christine Pelisek som kom på "The Grim Sleeper", efter att ha följt historien sedan 2006. Den belyste den uppenbara inaktiviteten på 13 och ett halvt år mellan mordvågorna.
Upptäckten av över 1.000 fotografier, inklusive de tio mord och ett mordförsök som Lonnie Franklin Jr. dömdes för, tyder starkt på att dödandet aldrig upphörde. Polisen tror nu att många offer hamnade på soptippar för att aldrig mer återses. 180 bilder släpptes till allmänheten i hopp om att de skulle kunna identifieras, och under rättegången namngavs ytterligare fyra offer.

7

6

1985

86

87

88

alicia alexander
11 sep 1988

Debra Jackson
10 augusti 1985

henrietta Wright
12 aug1986

8

9

Barbara Ware
10 jan 1987

lonnie franklin jr:s hus

Prinsessan Berthomieux
9 mars 2002

Mary Lowe
1 nov 1987

Bernita Sparks
15 apr 1987

Lachrica Jefferson
30 jan 1988

Janecia Peters
1 jan 2007

Valerie McCorvey
11 juli 2003

2002

03

07

Souvenirjägare

Att fotografera offret ger kriminalpsykologer en fascinerande inblick i en mördares tankeprocesser

Att ta fotografier av sina offer verkar vara en särskilt grym sak att göra. Är det vanligt bland seriemördare att ha souvenirer av sina mord?
Absolut. Glatman tog bondage-bilder av tre av sina offer, medan Leonard Lake och Charles Ng gjorde pornografiska "snuff"-filmer när de torterade sina sexslavar under en längre tid.
Robert K. Ressler och John E. Douglas hävdade att det fanns ett samband mellan beteende efter brott och mordmetod. Passar fotograferandet in i detta?
Ja, det gör det, och det passar verkligen in på ditt ämne, Lonnie Franklin Jr. Omfattande forskning har bedrivits om vilken typ av vapen som används och beteendemönstret efter brottet. Resultaten visar att mördare som använde skjutvapen var mer benägna att föra dagbok över händelserna och, framför allt, att ta fotografier av sina offer. Detta kan jämföras med t.ex. mördare som använder ett trubbigt föremål, som nästan aldrig sparar souvenirer eller tar bilder.
Men visst ökar ett sådant beteende sannolikheten för att åka fast. Varför gör man det?
Njutningen av att kunna återuppleva upplevelsen väger mycket tyngre än risken att åka fast för dessa personer. Bilderna är ett konkret bevis på att de har kunnat förverkliga sin gamla fantasi och att det inte bara handlade om att de hade föreställt sig att de skulle döda någon. Det gör att situationen förblir verklig för dem. Vissa mördare ser bilderna som en trofé - med andra ord ett bevis på sin mordiska skicklighet. Det kan liknas vid när en jägare sätter upp ett huvud på väggen. Andra behåller fotot som en souvenir för att kunna spela upp minnena om och om igen.
Ibland är syftet med fotograferingen att plåga offret genom att fysiskt ta ifrån honom eller henne något. Att skrämma offret ökar den sexuella stimulans som ofta uppnås under attacken. Det förstärker också uppfattningen att förövaren har full kontroll över situationen och nu äger en del av offret.

Anonym

Rättspsykolog Föreläsare
Denna expertprofilerare, som av personliga skäl vill vara anonym, studerade psykologi innan hon specialiserade sig på rättspsykologi och profilering. Hon är särskilt intresserad av att använda kriminella beteendemönster för att skapa en fungerande profil av grova våldsbrottslingar. Hon föreläser för närvarande vid ett toppuniversitet i London.

2007 i en sopcontainer. Hon hade lindats in i en svart sopsäck och kastats bort, bara ännu en disponibel kvinna för mördaren.
Ett nytt team sattes samman, känt som "800 Task Force", bestående av en noggrant utvald grupp av sju veteranpoliser med nästan 100 års sammanlagd tjänstgöring. Nu när allmänheten hade fått kännedom om situationen var pressen stor att fånga det här monstret innan han kunde döda igen, men de behövde hjälp. Den kom i form av DNA-sökning i släkten.
Bilder av ondska
DNA-sökning i släkten gör det möjligt för polisen att utvidga sin DNA-analys till att omfatta nära släktingar till en misstänkt. Det innebär att även om mördaren inte finns i databasen, kan en släkting som finns där knyta honom eller henne till brottet. Det är en något kontroversiell metod, men den har använts framgångsrikt i Storbritannien sedan 2002.
Försiktigt utforskade polisen den nya tekniken, och 2010 fick de en träff. den 28-årige småbrottslingen Christopher Franklin hade lämnat DNA efter att ha åtalats för skjutvapenbrott. Hans far, Lonnie David Franklin Jr, som inte själv fanns i databasen, hade bott i epicentrum för morden i South Central sedan början av 1980-talet. Alla dumpningsplatser låg inom en åtta kilometers radie från hans bungalow. Platsen var exakt där profilerare hade föreställt sig att mördaren skulle bo. Poliserna följde efter Lonnie Franklin Jr. när han utförde sina dagliga sysslor och tog i hemlighet 58-åringens DNA från bestick och mat på en pizzeria. Efter att ha smugglat ut det från pizzerian till det kriminaltekniska laboratoriet jämförde de det med prover som tagits från offren. Det var en perfekt matchning. De hade spårat upp Grim Sleeper.
Medan Lonnie Franklin Jr. hämtades in till förhör, gjorde en andra enhet en husrannsakan i hans hem. Över 800 bevis avlägsnades, inklusive 20 kameror, över 1 000 fotografier och timmar av pornografiska videor. När kriminalinspektör Genaro Arredondo sökte igenom garaget drog han bort några gipsväggar och upptäckte då ett hemligt hål som innehöll ett foto av en kvinna med blottat bröst. Det var en bild av Enietra Washington, den enda kända överlevande. Utredarna påmindes om hennes påstående att hon hade väckts från medvetslöshet av blixten från en polaroidkamera. En annan bild på ett halvnaket offer, Janecia Peters, hade fastnat i ett minikylskåp. Damunderkläder låg utspridda i garaget medan en polaroidkamera och en låda med ammunition i kaliber .25 låg kvar på hyllan. Pistolen som användes för att döda kvinnorna upptäcktes inne i huset.
Lonnie Franklin Jr. sparade uppenbarligen troféer från sina attacker, och eftersom det fanns långt fler bilder än de tio offer som polisen kände till, fick det dem att rysa vid tanken på hur många fler desperata kvinnor som hade gått samma hemska öde till mötes. Ett fotografi av honom leende vid en soptipp antydde var de återstående kropparna kunde finnas. Men varför skulle han riskera att förvara sådana komprometterande bevis i sitt eget hem? Han är verkligen inte den första som gör något sådant. Harvey Glatman, till exempel, tog bondage-fotografier av sina offer. Man tror att sådana souvenirer blir "påtagliga bevis" för att de verkligen genomförde sina fantasier. Experter tror också att förvaringen av sådana minnen gör det möjligt för mördaren att "äga offret" även efter det att kroppen har avlägsnats. Oavsett vilka skäl Franklin Jr. hade för att behålla sin skruvade samling av bilder, var polisen mycket glad att han gjorde det. Sådana komprometterande bevis skulle inte bara vara användbara för åklagaren, de skulle också göra det möjligt för poliserna att undersöka andra försvinnanden och kanske erbjuda ett avslut för sörjande familjer som fortfarande väntade på nyheter.
Poliserna hade fångat sin man, men deras rädsla för att han hade mördat fler än de tio namngivna offren tyngde dem. Lonnie Franklin Jr. greps och åtalades för tio mord och ett mordförsök på Enietra Washington i juli 2010, men rättegången var fortfarande långt borta. Medan åklagarsidan började samla ihop sin bevisning sammanställde polisen de fotografier som hittats i Franklin Jr:s hem och presenterade 180 bilder på kvinnor för allmänheten. Förhoppningen var att någon skulle känna igen ett ansikte och bekräfta var hon befann sig. Om kvinnan saknades skulle det kunna användas som indicier i hypotesen att Grim Sleeper aldrig hade "sovit" överhuvudtaget.
Den efterlängtade rättegången
Sex år av förseningar och avledande manövrar fick äntligen ett slut när ett datum för rättegång fastställdes till den 16 februari 2016. Åklagarsidans sakframställan byggde på DNA- och ballistiska bevis och på det faktum att vart och ett av de tio offren kunde kopplas till Franklin Jr. på ett eller annat sätt. Åtminstone åtta av kvinnorna sköts med .25-kalibriga pistoler som hittades på hans egendom och sju av kvinnorna var smittade av hans DNA. Genom att identifiera en unik signatur på de kulor som avlägsnats från de åtta attackerna på 1980-talet kunde specialisterna otvetydigt fastställa att de alla hade avfyrats från samma pistol. Det här var ett starkt fall, och vice distriktsåklagare Beth Silverman gjorde detta helt klart i sitt inledningsanförande. Det rådde verkligen ingen tvekan om att Los Angeles-polisen hade fångat rätt man.
Över 40 expertvittnen kallades in för att förklara betydelsen av deras bevis, från rättsläkaren till medlemmar av den kriminaltekniska avdelningen. Efter att ha överöst jurymedlemmarna med vetenskap vädjade hon sedan till deras känslomässiga sida och visade chockerande fotografier av Debra Jacksons sönderfallande lik och en ömklig bild av Princess Berthomieux nakna kropp liggande med ansiktet nedåt i en smutsig gränd. Hon förändrade synen på offrens livsstil från moraliskt förkastlig förnedring till desperation och sårbarhet, det vill säga hon förmänskligade dem. Media hade kollektivt porträtterat dem som svarta, drogmissbrukande prostituerade. Silverman visade juryn att de hade varit individer, döttrar, systrar och mödrar.
Stjärnvittnet var naturligtvis Enietra Washington. Alla ville se kvinnan som hade sett monstret i ögonen och överlevt. Under hela rättegången uppträdde hon med en enorm värdighet och ett stort mod. Hon var ju trots allt den levande förkroppsligandet av alla dem som hade lidit i händerna på Lonnie Franklin Jr. För offrens familjers skull, som satt på åskådarläktaren, var hon tvungen att vara stark och tala för sina nära och kära. Hon kände pressen starkt, men hon bar den väl, och den sörjande publiken var både tacksam och stolt. Samtidigt chockades juryn av hennes skrämmande redogörelse för attacken den där novemberkvällen 28 år tidigare.
Franklin Jr:s bästa vän, Ray Davis, var också ett användbart vittne. Han beskrev sin dryckeskompis som en man som regelbundet skröt om sina sexuella möten. Han hade alltid umgåtts med prostituerade och ofta tagit fotografier av dem nakna. Ett särskilt tillfälle hade skrämt Davis. Han hade sett en kvinna sitta på en madrass i baksätet på en skåpbil. Franklin hade ilsket knuffat bort sin vän, men inte förrän han hade sett hennes ansikte. Han trodde att det hade varit Janecia Peters. Allt som allt tog åklagarsidan en månad på sig att lägga fram sin sakframställan.
Försvarsadvokaten Seymour Amster försökte ifrågasätta DNA-bevisningen och hävdade att DNA från andra män hade tagits från kropparna, så hur kunde åklagaren vara säker på att Franklin Jr. var mördaren? Det var ett svagt argument, eftersom det bara var Lonnie Franklin Jr:s DNA som fanns på alla kropparna, och juryn var inte imponerad. Det var ett desperat försök att försvara en man som höll på att drunkna i den kriminaltekniska bevisningen mot honom. Polisen hade gått från att kämpa för att hitta okontaminerad teknisk bevisning från ökänt svåra soptippar, till mer än tillräckligt för att fälla, och allt berodde på DNA-sökning i släkten.
Juryn inledde sina överläggningar den 3 maj och två dagar senare kom domen. Lonnie Franklin Jr. hade befunnits skyldig till tio fall av överlagt mord och ett fall av mordförsök. Nu var det dags att fastställa vad som skulle hända med Grim Sleeper. Skulle han tillbringa resten av sitt eländiga liv med att ruttna i fängelse, eller skulleeller skulle juryn yrka på dödsstraff? Under rättegången hade Franklin Jr. kopplats till ytterligare fyra mord, vilket förstärkte det faktum att han aldrig hade "sovit" alls och troligen hade dödat sedan 1976. Så förtjänade han nåd?
Familjernas vittnesmål var oförblommerat ärliga och den 6 juni 2016 rekommenderade juryn dödsstraff. Domare Kathleen Kennedy verkade bekväm med sitt beslut och sade: "Jag kan inte komma på någon som jag har träffat ... som har begått den typ av och det antal monstruösa brott som du har gjort." Domen avkunnades och Lonnie Franklin Jr. fördes till San Quentins dödscell. Han hittades död i sin cell den 28 mars 2020 - resultatet av hans obduktion obduktion och dödsorsak har inte offentliggjorts.

Stjärnvittnet var naturligtvis Enietra Washington... kvinnan som hade sett monstret i ögonen och överlevt

ovan Varje kroppar upptäcktes i en gränd i South Central, delvis dolda av gamla filtar och madrasser. Offren dumpades bland soporna och slängdes bort utan en tanke på vad som hänt
Nedan Franklin Jr:s halvätna pizzaslices och solkiga bestick togs och användes för att extrahera hans DNA och koppla honom till morden

vänster Lonnie David Franklin Jr. leddes in i rätten i handbojor. Han nekade till brott vid förhören och kommenterade inte under hela rättegången

© Getty Images; LAPD; Shutterstock

Joanna Dennehy

Mord är

"Moreish"

Endast fyra kvinnor i den brittiska kriminalhistorien har ansetts vara så farliga att de aldrig fick släppas ut ur fängelset: Myra Hindley, Rose West, Lucy Letby och en mindre känd mördare som strävade efter samma ökändhet, Joanna Dennehy

Ord Ben Biggs

Det var en helt vanlig vardag - en trevlig vårdag onsdagen den 2 april 2013 - när 64-årige John Rogers tog Archie, sin pigga whippet-greyhoundkorsning, på promenad nära Golden Post Street i Hereford. John och Archie gick längs en trädbevuxen gångväg i en förort med gatlyktor och smidesstängsel på ena sidan och snår och höga träd intill gräskanten på den andra. När den breda asfalten började slutta nedåt kände John vad han trodde var ett hårt slag i ländryggen och han snurrade runt och förväntade sig att se en vän eller granne som skojade lite med honom. Istället blev John förvånad över synen av en ung kvinna med en låskniv i handen, vilket var ett bättre tillfälle än vad hans blivande mördare behövde för att hugga honom om och om igen. När en mängd slag regnade ner över hans bröst släppte John taget om Archie och snubblade baklänges under kraften från slagen, nerför kullen och ut på vägkanten. Kvinnan gav inte upp. "Min pojkvän sa åt mig att göra det här", sa hon oberört. "Du blöder ju. Det är bäst att jag gör lite till." Medan knivhuggen fortsatte vädjade han till sin angripare: "Lämna mig bara ifred, snälla", men hon slutade först efter vad som måste ha känts som en evighet för John, tog sedan Archies koppel och ledde bort hunden och lämnade John att dö.
Ungefär 10 minuters bilfärd därifrån rastade 57-årige Robin Bereza sin labrador Sampson på Wesfaling Street i Hereford när han hörde det välbekanta knastret av bildäck som rullade till stillastående på grusplanen bakom honom. Precis som John Rogers kände han ett slag i ryggen och vände sig om för att se en främmande kvinna med en kniv i handen, som fortsatte att hugga honom i bröstet. Till skillnad från John Rogers blev den pensionerade brandmannen Robin inte först skrämd av det dödliga överfallet och kanske på grund av sin utbildning kunde han reagera omedelbart och beslutsamt på denna livshotande situation och slå tillbaka med sparkar och slag tills hans angripare flydde. Utan mobiltelefon och kraftigt blödande från dussintals knivhugg gick Robin cirka en halvmil hem till sin fru, där han möttes av sin svärfar som omedelbart ringde räddningstjänsten.
West Mercia-polisen reagerade snabbt och tillämpade principen om "den gyllene timmen" med omedelbara positiva åtgärder för att intervjua vittnen, samla in bevis från brottsplatsen och, kanske viktigast av allt, identifiera och avgränsa sökområdet. Ett av offren berättade för polisen att den kvinnliga angriparen hade en distinkt stjärntatuering på sin

Motsatt Ett av de foton på Dennehy som visades upp för domstolen som bevis mot henne. Under jakten på nya offer sa Dennehy till Stretch: "Jag vill ha mitt nöje. Jag vill att du ska ge mig mitt nöje"

"Gärningsmannen hade en distinkt stjärntatuering i ansiktet"

Gary Stretch och Leslie Layton dömdes till långa fängelsestraff medan en tredje medbrottsling, Robert Moore, dömdes till tre års fängelse för att ha hjälpt en gärningsman

Dennehys "roliga"

Lukasz Slaboszewski

Den 31-årige lagerarbetaren och polske medborgaren blev det första av hennes mordoffer den 19 mars 2013. Lukasz hade tidigare druckit och tagit droger i stadens centrum med Dennehy innan han bytte telefonnummer, och hans vanliga tisdag blev plötsligt mycket mer intressant när han fick en rad otäcka sms som antydde att om han dök upp på hennes adress skulle han få det riktigt jobbigt. Lukasz gick med på det, men lämnade inte hennes hus levande.

John Chapman

Efter att ha fått smak för mord efter sitt första mord behövde Dennehy inte leta länge för att hitta ett nytt tillfälle att stilla sin blodtörst. Hennes rumskamrat var alkoholist och ett lätt offer. John lurades in i en falsk känsla av säkerhet av hennes storlek och lockades av hennes alkoholhaltiga flirtar och blev full innan Dennehy använde fickkniven som hon tidigare hade dödat Lukasz med för att hugga ihjäl honom.

Kevin Lee

Samma dag som hon mördade John Chapman skickade hon ett meddelande till ägaren av fastighetsbolaget Quick Let, Kevin Lee, om att han skulle besöka henne i hennes hus och återigen erbjuda sexuella tjänster. Hon högg ihjäl sin hyresvärd och älskare med samma fickkniv som hon använt mot Lukasz och John. Detta var utan tvekan det mest tragiska av de tre morden eftersom Kevin lämnade efter sig en fru och två barn. Fram till dess hade hon bara dödat ensamstående män vars försvinnande inte skulle märkas på ett tag. Upptäckten av Kevins kropp var katalysatorn för polisutredningen.

Ett av en serie foton av Dennehy som Gary Stretch tog när de var på rymmen. Ärren från självskadebeteendet syns på hennes mage

och sökgruppen kunde snart gripa en kvinna med hund som stämde in på beskrivningen i närheten av platsen för den andra attacken. Inte långt därefter greps hennes medbrottsling några kilometer bort.
Luftambulansteamet reagerade med lika stor professionalism som polisen: Robin flögs till Queen Elizabeth Hospital i Birmingham och liksom John Rogers överlevde han för att berätta om det meningslösa mordförsöket - även om deras liv inte blev desamma efter den ödesdigra dagen. "Jag är inte lika självsäker som jag brukade vara. Jag är tystare och inte mitt normala jag", säger Robin till Hereford Times. John Rogers låg på intensivvårdsavdelningen med så många knivhugg att polisen slutade räkna efter 30. Han berättade för BBC att han hade blivit "förändrad för alltid" efter attacken och att han inte längre kunde spela gitarr som han brukade. Trots sin beslutsamhet att inte "låta den här kvinnan förstöra mitt liv" och trots att han blev vän med och knöt an till den person som ringde 999 efter att ha hittat honom i en blodpöl, dog John i november 2014. West Mercia-polisen kopplade inte samman hans död med mordförsöket, men det råder ingen tvekan om att det fysiska och känslomässiga traumat hade urholkat John under hans sista 18 månader. Joanna Dennehys tre första offer var förmodligen ännu mindre lyckligt lottade än John.
Den 18 februari 2012 lades Joanna Dennehy in på Peterborough City Hospitals psykiatriska avdelning i tre dagar, där hon genomgick en psykologisk utvärdering och fick diagnosen antisocial personlighetsstörning med psykopatiska drag: impulsivitet, raseri och våld kännetecknade 29-åringens temperament. Hon fick receptbelagd medicin för att kontrollera sitt humör och skrevs ut på gatorna i Peterborough - 140 mil och ett år före Hereford-attackerna, men på kort kurs mot trippelmord. Hon var hemlös och hade länge fallit in i alkoholism och droger, men hon kastades en livlina av den 48-årige hyresvärden Kevin Lee. Kevin hyrde ut ett rum till Dennehy och anställde henne som en slags verkställare som konfronterade hyresgäster som inte betalat hyran i Kevins andra fastigheter. Hon var bra på det också. Det faktum att denna lätt byggda, 163 cm långa kvinna kunde framkalla rädsla hos främlingar i deras egna hem var ett bevis på Dennehys elakartade intelligens. Hon visste hur hon skulle manipulera, hon visste vem hon behövde skrämma livet ur och hon visste när och hur hon skulle använda charmen för att uppnå sina egna syften. Det inkluderade Gary Stretch, en lokal 221 cm lång yrkeskriminell vars intellekt inte på långa vägar motsvarade hans fysiska förmåga. Stretch, som senare i rätten beskrevs som Dennehys "nickande hund", hade inte känt Dennehy särskilt länge före hennes första mord, men hade ändå fallit helt under hennes förtrollning och var villig att göra vad som helst för henne, inklusive att göra sig av med kroppar.
Någon gång mellan den 19 och 29 mars 2013 - det exakta datumet har aldrig kunnat fastställas - bjöd Dennehy in Lukasz Slaboszewski till en adress i norra Peterborough. Lukasz hade träffat Dennehy i stadens centrum och hade berättat för sina vänner att han hade fått en "engelsk flickvän" och att "livet är vackert". Utan tvekan förväntade han sig att fullborda deras förhållande, även om det inte är känt om Lukasz dog när han gick in i eller ut ur huset - bara att Dennehy högg honom genom hjärtat inne i huset vid ytterdörren. Hon ringde sedan Stretch, som tog med sig en vän, Leslie Layton, för att hjälpa till att flytta kroppen till en grön soptunna utanför hyreshuset. Vid ett tillfälle under de följande dagarna, innan Stretch och Layton återvände i en bil för att hämta kroppen och kasta Lukasz i ett dike på en bondgård, öppnade Dennehy locket på soptunnan för att visa en förbipasserande 14-årig flicka det oroande innehållet. Dennehy blev inte det minsta störd av det.
Inte mer än tio dagar efter Lukasz död begick hon sitt nästa mord. John Chapman var en 56-årig Falklandsveteran som bodde i samma gemensamma hus som Dennehy. Hon pratade sig lätt in i hans rum med löfte om att bli hans dryckessällskap för kvällen och hon föreslog sannolikt mer än bara sällskap, innan hon knivhögg honom sex gånger i halsen och bröstet när han hade svimmat av berusad. Hon rekryterade Stretch igen och fnissade i telefonen: "Oj, jag har gjort det igen", och bad honom att ta bort Johns kropp från huset. Stretch tog med sig John i sin bil och dumpade honom i ett dike på landsbygden i Peterborough.
Hennes sista mord skedde senare samma dag som hon dödade John Chapman. Kevin Lee hade fru och familj, men trots det hade han på något sätt sugits in i Dennehys malström och hade till slut en affär med henne. Det var därför mycket lätt för denna listiga kvinna att med kort varsel locka Kevin från hans hem, till det hus där hon hade knivhuggit Lukasz Slaboszewski i hjärtat, för att mörda honom också. Den 30 mars 2013 upptäcktes Kevins kropp av en hundpromenerare cirka tio mil bort i ett dike nära en huvudväg i Newborough. Han var klädd i en svart paljettklänning som hade knäppts upp ovanför midjan så att hans nakna skinkor blottades: en mycket avsiktlig sista förnedring som domaren

Den låsbladiga kniven som Dennehy använde för att hugga ihjäl sina offer med

38 Bifield, Orton Goldhay, där Denny dödade sin rumskamrat John Chapman

"från boklig skolflicka till sadistisk mördare"

Rätt Dennehy greps strax efter det andra knivdådet i Hereford - lyckligtvis gjorde hennes ansiktstatuering att hon var lätt att identifiera

Huset i Peterborough där Dennehy mördade Lukasz Slaboszewski och senare hyresvärden Kevin Lee

i Dennehys fall beskrevs som "en del av utspelet av din sexuella och sadistiska motivation". Fem dagar senare greps hon nära platsen för Herefordattackerna, efter att ha körts runt i flera län av Stretch, genomfört ett inbrott och skrutit för en av Stretchs vänner, Mark Lloyd, att hon "ville vara som Bonnie och Clyde ... hon ville ha nio offer"
Det är svårt att tro att denna sadistiska, iskalla mördare var mamma till två barn - och en bra, kärleksfull mamma under en tid, enligt dottern Shianne. Det går inte heller att hitta någon uppenbar vattendelare i Dennehys barndom för det uppdämda raseri och patologiska hat mot män som hon uppvisade som vuxen: hon växte upp i ett stabilt arbetarklasshem med kärleksfulla föräldrar och en yngre syster, Maria, som beskrev henne som "mycket akademisk". Det finns några glimtar av problem som förebådar den person som detta lyckliga barn skulle komma att bli. Den unga Joanna började rymma hemifrån och träffa äldre män från 13 års ålder tills hon var 15 - då hon rymde för sista gången och träffade John Treanor. De fick två barn innan hon var 21 år och separerade eftersom Dennehy var otrogen, innan de försonades och flyttade till Wisbech, där de verkliga problemen började. Dennehy började självskada sig och drack mycket, starköl och vodka till frukost. Hon lämnade huset i flera dagar i sträck, tillbringade natten med andra män och hamnade i slagsmål. En gång övertalade hon en man som hon hade träffat att gå runt till huset och misshandla John. Shianne minns häftiga bråk som kunde pågå i timmar, där hennes mamma sparkade och slog John. Droppen som fick bägaren att rinna över var när Dennehy i ett raseriutbrott tog en 15 cm lång kniv och högg den i mattan. Av rädsla för deras säkerhet lämnade John barnen för gott den här gången.
När det enda stabila inflytandet i hennes liv nu var borta, gick hon allt längre in i en spiral av alkohol, droger och självskadebeteende. Under tre år drev hon omkring, gjorde småjobb och begick småbrott tills hon dömdes till 12 månaders fängelse för misshandel och för att ha hållit en farlig hund - samma år som hon genomgick en psykiatrisk undersökning på Peterborough City Hospital.
I rätten sa Dennehy till domare Spencer att "jag vill inte bli kontrollerad av någon. Jag vill inte bli kontrollerad av mina advokater, av polisen, av någon." Efter att ha erkänt sig skyldig till alla anklagelser och dömts till livstids fängelse berättade Dennehy för en fängelsepsykolog att hon "dödade för att se hur jag skulle känna mig, för att se om jag var så kall som jag trodde att jag var. Sedan blev det mer smakligt." Experterna verkar oeniga om de djupt rotade orsakerna till att Dennehy gick från att vara en vanlig, bokintresserad skolflicka till att bli en sadistisk mördare. I en intervju med Vicetrodde Elie Godsi, klinisk psykolog och konsult, att Dennehy måste ha upplevt något extremt barndomstrauma: "Hon är våldsam och sexuellt våldsam - det händer inte i ett vakuum ... kvinnor blir inte så här utan en historia. Offer blir förövare eftersom känslan av att vara mäktig och ha kontroll är motgiftet mot att vara maktlös och kontrollerad."
Men kriminologen Elizabeth Yardley har en annan uppfattning: "Jag har träffat psykopater som har utsatts för fruktansvärda övergrepp eller försummelse som barn och som har gått in i robotdriften för att överleva. Men jag har också träffat andra som har haft en normal uppväxt, socialiserats på ett till synes normalt sätt och ändå gjort fruktansvärda saker utan samvete."

Gary "Stretch" Richards (vänster) och Leslie Layton (höger), Dennehys medbrottslingar som hjälpte henne att göra sig av med kropparna

"iskall mördare var en mamma"

Inga ursäkter, inget ansvar

Julie Gibbons, Stretchs flickvän som han hade tre barn med, skrev till Dennehy i fängelset och frågade hur Stretch var inblandad i hennes brott. Hon förväntade sig inte något svar..

"Mrs Stretch,
Jag har fått ert brev. Jag skulle vilja lägga en sak till handlingarna. Gary följde inte med mig av rädsla för dig. Mitt och Garys förhållande var inte baserat på tidigare bakgrund. Jag hade ingen aning om att du ens existerade förrän mitt juridiska team i rätten informerade mig om ett inspelat telefonsamtal till dig. Inte långt efter att jag träffat Gary gjorde jag klart att jag inte var den sortens person som man borde följa efter, han valde annorlunda. Den Gary jag känner, älskar och respekterar verkar skilja sig från din. Jag sa till honom en miljon gånger att lämna mig och situationen, men han vägrade och blev irriterad på mig när jag gjorde det. Jag hade skäl för mina handlingar och din syn på mig är förståelig, men felaktig. Jag gjorde mitt yttersta för att bevisa att jag hade manipulerat honom, men om du känner honom så väl som du säger att du gör så vet du att Gary har sin egen vilja. Jag vet att Gary berättar vad han behöver för sina egna behov, men jag är förbannad över att han använde "hot mot dig" som ursäkt, som jag sa till honom när vi pratade från våra celler i domstolen, som jag sa att jag inte visste något om din existens. Jag älskar Gaz och i motsats till vad han säger till dig har han starka känslor för mig. Det fanns inga sexuella relationer mellan oss som han erkänner i sina brev. Min kärlek till Gaz är platonisk, jag skulle aldrig tvinga honom att göra något. Jag ska informera honom om vår korrespondens. En ursäkt skulle vara meningslös och meningslös, effekterna på ditt liv, utan att ha känt dig eller om dig är ansvaret för Gary.
J Dennehy."

© Alamy, Cambridgeshire Constabulary, West Mercia Police

hur de fångade

gyllene staten

mördare

I årtionden undgick han rättvisan, men en ny DNA-teknik har äntligen löst fallet med Kaliforniens ökända seriemördare. Hur fungerar den och varför har den visat sig vara så kontroversiell?

Ord Nell Darby

Joseph DeAngelo

Oonsdagen den 24 april 2018 knackade polisen på hos en äldre man som bodde i en anonym miljö i samhället Citrus Heights, cirka 126 kilometer nordost om Sacramento i norra Kalifornien. Mannen var i full färd med att laga en grillad middag, men han hann aldrig äta den. Istället greps han och anklagades för åtta mord på fyra olika platser i Kalifornien.
Han verkade först vara en osannolik mördare: 72 år gammal, inte vid bästa hälsa, flintskallig och med en mun som var så nedåtvänd att den fick honom att se permanent dyster ut. Han var också före detta polis - en man som hade arbetat på rätt sida om lagen kunde väl inte ha begått ett mord? Men sedan dök fler fakta upp: Joseph James DeAngelo må ha varit en pensionär med ett lugnt förortsliv, men hans poliskarriär hade avslutats med ett skamligt avsked från Auburns polismyndighet. Han var nu huvudmisstänkt för mer än 175 brott som begåtts under ett decennium mellan 1976 och 1986, och det var den ökande populariteten för användningen av släktforskningswebbplatser för att lokalisera individers familjemedlemmar och förfäder som slutligen hade lett polisutredarna till honom.
Sex dagar innan han greps besökte Joseph James DeAngelo sin lokala hantverksbutik, Hobby Lobby i Roseville, Kalifornien. Det var en dag som alla andra; han körde från sitt hem till Hobby Lobbys parkeringsplats, men när han stannade hade han ingen aning om att ett team av utredare väntade i närheten. Väl inne i butiken såg han inte att polisen tog sig fram till hans bil för att ta en svabb från handtaget på förarsidan. Det var denna provtagning som senare skulle visa sig vara avgörande.
Den skickades för analys och matchades med ett prov från en av brottsplatserna för den ökända Golden State Killer. Fem dagar senare hittade de en vävnad i DeAngelos papperskorg utanför hans hus och skickade den för att undersökas. Båda proverna matchade den äldre mannen till brottsplatsen för ett brott som hade gått ostraffat i nästan 40 år - våldtäkten och mordet 1980 på den 33-åriga inredningsarkitekten Charlene Smith, som dödades tillsammans med sin advokatmake Lyman.
Detta var den sista i en rad åtgärder som polisen vidtog för att lokalisera och gripa en man som misstänktes vara en av USA:s mest eftersökta brottslingar under flera decennier. Tidigare samma år hade man lyckats jämföra genetiska profiler från släktforskningsdatabaser med DNA från brottsplatsen, vilket hade minskat antalet misstänkta.
Brott och straff
Under 1970- och 1980-talen skedde en rad våldtäkter och mord som ursprungligen tillskrevs fyra gärningsmän - Visalia Ransacker, Golden State Killer, East Area Rapist och Original Night Stalker. Alla fyra, tror man nu, var en och samma ensamma man. Till en början, i början och mitten av 1970-talet, begick denna person en rad inbrott i Visalia. De flesta av brotten handlade om att plundra, stjäla personliga föremål och i allmänhet strunta i pengar, även om mynt ibland stals. Det var dock också i Visalia som det första mordet inträffade - på Claude Snelling, som sköts hösten 1975 när han försökte hindra sin tonårsdotter från att bli bortförd. I augusti 2018 väcktes åtal mot DeAngelo för mord i detta fall.
Detta enda mord markerade slutet på brottsvågen i Visalia. Detta beror på att DeAngelo 1976 flyttade till Sacramento-området och snart sökte igenom medelklassområden på natten efter kvinnor att våldta. Efter att ha identifierat ett potentiellt offer kunde han rekognosera deras egendom, titta in genom fönster eller till och med bryta sig in, låsa upp fönstren och plantera föremål som han kunde använda där senare. Han planerade sina attacker noggrant i förväg. Han kunde ringa offret och låtsas att han hade fel nummer, eller helt enkelt lära sig deras dagliga rutiner.
Med tiden valde han par framför ensamstående kvinnor, bröt sig in på natten och väckte sina sovande offer med en ficklampa eller ett hot. Han satte ögonbindel och munkavle på sina offer och separerade dem sedan för att våldta kvinnan. Han tillbringade timmar i deras hus, plundrade deras saker, åt deras mat och stal deras egendom. Han lämnade dem till fots eller på cykel och gick ut i tysthet för att förvirra offren om han verkligen hade gått eller om han fortfarande var kvar i deras hem, redo att slå till igen.
Mellan juni 1976 och juli 1979 rapporterades 51 brott med liknande modus operandis i fem län. Vid detta senare datum hade den misstänkte blivit en mördare. I februari 1978 var ett ungt gift par, Brian och Katie Maggiore, ute och rastade sin hund en kväll i Rancho Cordova, ett område där fem attacker redan hade rapporterats. De konfronterades av en person och när de försökte springa därifrån sköts de ihjäl. Deras kroppar hittades på bakgården till ett hus i deras grannskap.
Sommaren 1979 verkade det som om East Area Rapist hade flyttat ännu en gång, den här gången till södra Kalifornien. Först rapporterades en våldtäkt och i oktober överlevde ett par ett mordförsök i Goleta i Santa Barbara County. Mellan december 1979 och juli 1981 mördades nio personer - fyra par och en kvinna, Charlene Smith. Därefter följde ett uppehåll på fem år innan det sista mordet - på 18-åriga Janelle Cruz - inträffade i maj 1986 i Orange County. Flera av dessa mord hade likheter med attackerna i Sacramento, med par som bands, kvinnor som våldtogs och mördaren som flydde på en cykel.
En mördares privatliv
Medan dessa brott begicks upprätthöll DeAngelo en bild av en vanlig kalifornisk man under dagen. Detta fram till en dag 1979, då han snattade en burk hundavvisare och en hammare från en filial till Pay 'n Save-apotekskedjan i Sacramento. Denna handling ledde till att han fick sparken från sitt jobb som polis. Ironiskt nog hade han alltid varit intresserad av brott, men som ung hade han varit mer intresserad av det teoretiska och tog en examen i straffrätt efter en tidigare karriär i flottan och en tid som soldat i Vietnam. New York-bon hade arbetat som polis i Exeter, Kalifornien, mellan 1973 och 1976. Exeter är en stad i Tulare County och, vilket är anmärkningsvärt, Tulare County har sitt säte i Visalia. Det var under den tid DeAngelo arbetade i Exeter som Visalia Ransacker

BÅDA PROVERNA MATCHADE DEN ÄLDRE MANNEN TILL PLATSEN FÖR ETT BROTT SOM HADE FÖRBLIVIT OSTRAFFAT I NÄSTAN 40 ÅR

ovan Katie och Brian Maggiore, som var i början av 20-årsåldern, jagades och sköts ihjäl i februari 1978. De hade tagit sin hund på promenad vid den tiden
nedan Rancho Cordova i Sacramento County i norra Kalifornien, där Golden State Killer mördade Brian och Katie Maggiore 1978

ovan Användningen användning av nålar för att markera platserna för attacker visar hur East Area Rapist - senare känd som Golden State Killer - begick brott i riktade "kluster
ovan-höger FBI FBI har tidigare gått ut med en efterlysning av information i sökandet efter GSK, som begått brott under ett decennium men fortfarande är en fri man
nedan Under 1970-talet samlade FBI in olika skidmasker som bevismaterial när de sökte efter East Area Rapist - senare känd som Golden State Killer

Nålen i höstacken

Varför tog det så lång tid att identifiera en så produktiv seriemördare?

GSK begick en rad brott under en period på över ett decennium, och även om han undgick rättvisan berodde det inte på att utredarna inte vidtog några åtgärder. En del av problemet var att han inte begick alla sina brott inom jurisdiktionen. Dessutom skilde sig hans brott åt - vissa var våldtäkter, medan andra var mord, vissa begicks mot kvinnor, andra mot par. Därför kunde inte alla brott kopplas till en och samma person vid den aktuella tidpunkten.
Gripandet av DeAngelo skedde, passande nog, på den nationella DNA-dagen i USA. När Sacramentos distriktsåklagare Anne Marie Schubert tillkännagav det klargjorde hon att tjänstemännen hade letat "efter en nål i en höstack". Vid tidpunkten för hans attacker fanns det inte mycket information att gå på: några detaljer om hans utseende, men han bar ofta en skidmask som dolde hans drag.
Det var först när DNA-tester blev tillgängliga som utredarna fick veta att East Area Rapist och Golden State Killer i själva verket var samma person. År 2001 visade DNA att denna person också var den "ursprungliga nattstalkern". Det tog över ytterligare ett decennium av utveckling för att slutligen identifiera Joseph DeAngelo.

Att föreställa sig en mördare

GSK:s många attacker resulterade i flera försök att ge honom ett ansikte. Så hur såg mördaren ut?

De misstänkta från Maggiore1978
På kvällen den 2 februari 1978 hittades kropparna efter Brian och Kate Maggiore på en bakgård - de hade skjutits ihjäl. Två veckor senare, Tidningen The Sacramento Beeskisser av två unga män som setts minuterna före skjutningarna, gjorda utifrån grannars beskrivningar.

Sammansatta skisser2016
Tre primära fantombilder har tagits fram av Golden State Killer, hämtade från vittnesuppgifter. När FBI återupptog fallet 2016 fokuserade de på dessa skisser, men skillnaderna mellan dem visar på det tvivel som fanns om den misstänktes utseende. Han beskrevs dock ha blont eller ljusbrunt hår.

Öppen mask1977
Under en attack i Rancho Cordova den 18 mars kunde offret se angriparens ansikte och beskrev mannen som en man med "stora ögon och stor mun, iklädd en skidmask". Masken var mörkgrön och även om den visade hans näsa, ögon och mun täckte den hans haka.

Olika ansikten1970s
Utifrån beskrivningar som lämnats av offer och grannar har flera fantombilder av Golden State Killer sammanställts. Även om FBI gav mer tilltro till tre skisser än till andra, illustrerar de hur svårt det är att få en konsekvent bild från traumatiserade personer, eller personer som bara sett en man flyktigt eller i mörkret.

började begå brott. År 1976 flyttade DeAngelo till Auburn Police Department i Greater Sacramento-området. En rad brott började begås i närområdet.
DeAngelos privatliv hade dock sett ut som vem som helst. Han hade tjänstgjort i militären, studerat på universitet och blivit polis. Han hade gift sig med sin fru Sharon 1973 och de hade tre döttrar tillsammans. Sharon hade sedan blivit advokat. År 1991 separerade paret och skilde sig senare. Vid tiden för gripandet bodde DeAngelo fortfarande tillsammans med sin dotter och sitt barnbarn och arbetade på ett distributionslager på en stormarknad. Han var känd av sina arbetskamrater som en allvarlig, otrevlig man med mycket kort stubin, men han sågs inte som något utöver det vanliga, absolut inte som en våldsam man.
Under tiden blev våldtäkterna i norra Kalifornien och morden i södra Kalifornien kalla fall. Även om vissa misstänkte att East Area Rapist var samma person som den ursprungliga Night Stalker, hade ingen åtalats för att vara någon av dem. Sökandet efter den ansvarige fortsatte. År 2011 hade DNA-tekniken utvecklats så mycket att våldtäkterna i norra Kalifornien kunde kopplas till morden i den södra delen av delstaten, och fem år senare, 2016, skapades en arbetsgrupp av åklagaren i Sacramento County, Anne Marie Schubert, för att hjälpa till att hitta honom. FBI, som utfäste en belöning på 50.000 dollar för information om GSK, beskrev honom som vit, lång och atletiskt byggd och möjligen med ett intresse för brottsbekämpande tekniker.
Beskrivningen stämde in på Joseph DeAngelo, men det var först 2018 som ett genombrott i fallet ledde polisen till honom, och det var polisens användning av genetisk information på en "konsumentwebbplats för släktforskning" som minskade listan över misstänkta avsevärt.
Genetisk släktforskning
Genetisk genealogi - användningen av DNA-tester i kombination med äldre genealogiska metoder för att hitta släktingar och förfäder - är ett relativt nytt område men som växer i popularitet. Det betraktas också som en del av forensisk genealogi - användningen av rättsmedicinska tekniker som tillämpas på familjehistoria. Genealogiska DNA-tester har erbjudits i snart 20 år och över 12 miljoner människor, främst i USA, har hittills låtit testa sitt DNA i genealogiskt syfte. Genetiska DNA-tester direkt till konsument erbjuds av flera företag, bland annat AncestryDNA, ett dotterbolag till släktforskningsföretaget Ancestry.com, som uppger sig ha 7 miljoner kunder. Testerna är attraktiva på grund av deras

POLISEN BEGRÄNSAD SÖKNINGEN TILL ÅLDER OCH PLATS. EN PERSON UTSLUTES GENOM EN Släktings DNA-test, DÄRFÖR FANNS BARA EN ENKELT LÄNGRE: JOSEPH DEANGELO

ovan-vänster Ett hem i Sacramento som utsattes för inbrott av "East Area Rapist", senare känd som Golden State Killer. Han tog vanligtvis mynt, smycken och, vilket är mer oroande, offrens identitetshandlingar
ovan till höger Bevis som hittades på platsen för ett av hans brott var bland annat en kniv, buntband och en ficklampa. GSK bevakade en fastighet, bröt sig in och gömde föremål som han kunde använda under sin attack

Rättvisa för april

Ett sedan länge nedkylt mordfall på en ung flicka i Indiana i april 1988 har fått nytt liv med hjälp av denna nya teknik

Hon var en åttaårig flicka som levde i ett tryggt samhälle i Fort Wayne, Indiana, omgiven av familj och vänner. Idag skulle hon ha varit i 40-årsåldern, förmodligen fortfarande bosatt i det samhället, kanske gift och med egna barn. Istället fick hennes liv ett abrupt och våldsamt slut en dag i april 1988.
Det var första april och April Tinsley var på väg hem till en vän när hon blev antastad av en man och bortförd. Det dröjde tre dagar innan hennes kropp hittades liggande i ett dike cirka 32 kilometer från hennes hem. Hon hade våldtagits och strypts, och hennes mördare hade också utsatt henne för sexuella övergrepp efter hennes död.
DNA-bevis togs från hennes underkläder som en del av den inledande utredningen av hennes död, men trots detta kunde polisen inte spåra någon misstänkt i fallet. Mordet blev ett ökänt cold case, trots att mördaren uppenbarligen lämnade uppmuntrande meddelanden till de rättsvårdande myndigheterna: två år efter Aprils död hittades ett meddelande på en lada i närheten av den plats där Aprils kropp hade hittats. Med krita hade mördaren skrivit att han erkände sig skyldig till mordet och hotade att döda igen. Sedan, över ett decennium senare, hittades andra, skrämmande anteckningar på unga flickors ägodelar, som hotade dem. Vissa hade också använda kondomer eller fotografier av författarens kropp med sig. I minst en lapp påstod författaren att han hade våldtagit och dödat April, och att mottagaren var "mitt nästa offer". Anteckningarna var dåligt skrivna - författaren använde inte sammanhängande skrivning och hade dålig stavning.
Med hjälp av liknande metoder som i GSK-fallet åtalades 2018 John D Miller, som vid det här laget var 59 år men bara i 20-årsåldern när April dog, för mord och sexuellt utnyttjande av barn. Hennes mor Janet, som fruktat att ingen någonsin skulle gripas i samband med dotterns död, visste nu att rättvisan var inom räckhåll efter 30 långa år.

"Det finns alltid onda människor"

Podcaster Mike Morford säger att genetisk släktforskning inte kommer att stoppa brott, men det kommer att hjälpa till att lösa det

Hur förändrar genetisk genealogi, eller rättsmedicinsk genealogi, enligt din åsikt polisens sätt att utreda brott, särskilt kalla fall?
Forensisk genealogi är framtidens sätt att bekämpa och lösa brott. Det finns väldigt få "perfekta" brott, och vanligtvis har gärningsmannen lämnat efter sig något som kan användas för att identifiera honom. När det gäller Joseph DeAngelo lämnade han efter sig mycket DNA, och vetenskap, ny teknik och gammalt hederligt polisarbete samverkade för att fånga honom. Det har skapat en plan för andra utredare av olösta kalla fall med DNA-bevis, och under de senaste månaderna har många av dessa utredare tagit den informationen och kört med den för att identifiera brottslingar som har undgått dem i flera år.
Vilka är de etiska konsekvenserna av den här typen av arbete? Är personer som du har talat med eller som har kommunicerat med dig oroliga för eventuella integritetsfrågor?
De etiska konsekvenserna av den här typen av arbete återstår att fastställa, men hela processen är mycket effektiv när den utförs på ett korrekt och etiskt sätt. Vissa fruktar dock att det finns en "Big Brother" -känsla för hela ämnet DNA och släktforskning. Vissa är ovilliga att lägga till sitt DNA i en DNA-databas med öppen källkod, till synes övertygade om att det på något sätt kommer att missbrukas.
På ett personligt plan tänker jag att om man inte har gjort något fel, varför skulle man då bry sig om det hjälper till att identifiera ett monster? Hur kan man inte hålla med om att vi vill få bort dessa människor från gatan? Som förespråkare för brottsoffer och deras familjer, som förtjänar rättvisa, stöder jag gärna användningen av genetisk genealogi.
Vilka olösta fall skulle du gärna se bli lösta med hjälp av genetisk genealogi?
Det är en bra fråga - Zodiac-mördaren, helt klart. Det är en av USA:s största kriminalgåtor, en som har fascinerat människor under de senaste 50 åren. Jag har dock så många fall som jag hoppas få se lösta - äldre, som mordet på Lindy Sue Biechler i Pennsylvania 1975, eller nyare, som morden på Liberty German och Abigail Williams i Delphi, Indiana 2017. Det kommer alltid att finnas onda människor som begår onda brott, men det skulle vara uppfriskande om de inte kunde undgå identifiering i årtionden.

Mike Morford

Mike är en USA-baserad författare, forskare och bloggare som skriver om verkliga brott (truecrimeguy.com). Han är värd eller medvärd för podcasts inklusive Kriminologi, Mordet i min familj och Brottssfären. I höst kommer säsong 4 av Kriminologi kommer att diskutera användningen av rättsmedicinsk släktforskning för att lösa fall.

Rätt Uppmuntrade av gripandet av DeAngelo, privatdetektiver i USA - som Jason Jensen, bilden här - driver nu på för att familjehistoriker ska ladda upp sin genetiska information till DNA-databaser
nedan DeAngelo tjänstgjorde som officer vid Exeter-polisen i Kalifornien 1973-1976 efter att ha genomgått 32 veckors utbildning

enkelhet - både AncestryDNA:s kit och det som erbjuds av en annan leverantör, 23andme, innebär att man spottar i ett rör innan man skickar iväg det, och flera veckor senare kan man få tillgång till resultaten online.
En annan leverantör, MyHeritage, kräver en kindpinne snarare än ett salivprov. Testresultaten gör att du kan länka till andra med släktträd eller DNA-resultat online, så att du kan hitta släktingar, från föräldrar till avlägsna kusiner.
Även om genetisk släktforskning ursprungligen var ett godartat sätt att ta reda på mer om en persons familj, är det också ett logiskt sätt att hjälpa till att spåra mordoffer. En grupp, DNA Doe Project, har som mål att hjälpa till att ge namn åt oidentifierade mordoffer genom att använda frivilliga från den genetiska släktforskningen för att generera information baserad på försämrat DNA. Projektet har nyligen fastställt identiteten på en ung kvinna som mördades i Ohio 1981.
Hon var känd som "Buckskin Girl" i årtionden, och DNA från ett blodprov som togs vid obduktionen av offret laddades upp till en offentlig databas för släktforskning. Utifrån detta kunde projektgruppen identifiera en individ och letade sedan efter potentiella offer bland de släktingar som fanns listade på en annan släktforskningswebbplats, Ancestry. Offret identifierades därefter som 21-åriga Marcia Lenore King från Arkansas.
DNA Doe Project har visat på potentialen i genetisk släktforskning med oidentifierade offer, men rättsvårdande myndigheter har på liknande sätt insett dess värde för att identifiera gärningsmän, vilket har bevisats i GSK-fallet. Polisen har nytta av dessa tester och resultat när det gäller att koppla DNA från bevismaterial från brottsplatser till DNA-tester som en person kan ha gjort online på någon av släktforskningssajterna, särskilt om personen i fråga sedan har laddat upp resultaten - DNA-rådata - på en sajt som GEDmatch. Därför har polisdetektiver använt sig av genetisk släktforskning för att söka efter avlägsna släktingar till den okända gärningsmannen i ett olöst fall genom att titta på det DNA som frivilligt har skickats in av andra till en släktforskningsdatabas. De kan sedan lokalisera avlägsna kusiner och begränsa antalet potentiella misstänkta. För att polisen ska kunna arbeta på det här sättet krävs det inte att den misstänkte tidigare har begått ett annat brott eller har gripits och fått sitt DNA testat - det räcker med att en släkting till den misstänkte har testats och laddat upp sina uppgifter.
I fallet med Golden State Killer erhölls DNA från denna ännu oidentifierade individ ursprungligen efter att Lyman och Charlene Smith dödats i Ventura County 1980, tack vare att DNA lämnats på brottsplatsen. Polisen jämförde sedan detta med DNA-prover från andra brott, till exempel våldtäkter, inte bara i länet utan i hela delstaten Kalifornien. Den okände misstänkte kunde sedan kopplas till brott i tio olika län. Utredarna förde sedan in det DNA-prov de hade i GEDmatch, som innehöll profiler baserade på genetisk information som frivilligt hade laddats upp och delats. Dessa profiler hade genererat släktträd över genetiskt besläktade individer, och polisen gick igenom dessa för att hitta ledtrådar. Utifrån denna information kunde de identifiera mellan tio och 20 personer som hade samma farfars farfars farföräldrar som den misstänkte.
De begränsade sedan sin sökning till ålder och plats och återstod med två individer. En uteslöts av en släktings DNA-test, vilket innebar att det bara var en kvar: Joseph DeAngelo. Det var vid denna tidpunkt som polisen satte honom under bevakning och matchade honom till Charlene Smiths mord genom de två DNA-proverna. DNA som samlats in på Smiths brottsplats kopplade en man till andra mord som tillskrivits Golden State Killer: denna man troddes nu vara DeAngelo, som arresterades och åtalades.
Etiskt sett finns det farhågor om integriteten genom att använda människors DNA-resultat på detta sätt. Människor lämnar inte in sitt DNA för att identifiera mördare i sin familj utan för att de vill bygga upp sin familjehistoria eller, i vissa fall, identifiera sin biologiska familj (vissa människor har till exempel identifierat och spårat upp sina biologiska föräldrar eller syskon med hjälp av sådana metoder). Men nu upptäcker dessa släktforskare att deras DNA kan användas av polisen för att identifiera en våldtäktsman eller till och med en mördare inom deras familj. Ledande släktforskare vid Society of Genealogists (www.sog.org.uk) Else Churchill, har dock förtroende för systemet.
"Släktforskaren måste alltid balansera integritetsfrågor. Jag tror inte att brottsbekämpning åsidosätter integritetsfrågor, precis som jag inte skulle säga att släktforskning åsidosätter integritetsfrågor. Judy Russell, på hennes webbplats www.legalgenealogist.compåpekar Judy Russell att alla de stora företagen som utför DNA-släktforskningstester tydligt anger sin integritetspolicy och sina regler för brottsbekämpande myndigheters användning av webbplatserna. Ingen, inte ens polisen, får ladda upp ett DNA-prov i smyg eller använda ett falskt namn."
På Ancestry sägs DNA-provets ägare kontrollera vem som ser deras resultat; du måste "dela" dina resultat på din resultatsida eller bjuda in andra användare att se dem. Du kan också ansöka om att få en nedladdning av dina råa DNA-data. Sedan kan du ladda upp detta till webbplatser som GEDmatch, vilket gör det möjligt för andra att komma åt det.
I Kalifornien har man uttryckt oro för integritetsfrågor, med hänvisning till delstatens Online Privacy Protection Act. Mot bakgrund av Facebook/Cambridge Analytica-skandalen finns det nu ytterligare farhågor om huruvida det är etiskt att använda personligt identifierbar information på ett sätt som den inte var avsedd för. Det framgår dock tydligt av GEDmatchs integritetspolicy att alla som laddar upp sitt DNA kan upptäcka att det söks av brottsbekämpande myndigheter - så du ger underförstått ditt tillstånd till att dina resultat används på detta sätt om du använder webbplatsen. Om de som begår brott skulle ge sitt tillstånd på samma sätt är mindre troligt.
Dessutom finns det utrymme för fel, vilket innebär att fel personer potentiellt kan identifieras som misstänkta i fall som de inte varit inblandade i. Detta beror på att vissa DNA-markörer kan delas av många människor, så att matchning av dem mot stora databaser kan leda till felaktiga resultat. Lagen kan också behöva uppdateras för att återspegla de nya användningsområden som DNA-profiler har fått. I USA finns visserligen lagen Genetic Information Nondiscrimination Act, men den hindrar bara försäkringsbolag och andra företag från att diskriminera enskilda personer på grund av deras DNA-profil. Den anger inte att profilen inte får användas i brottsbekämpande syfte. Många användare av släktforskningswebbplatser inser inte att tillstånd att använda deras profiler för sådana ändamål kan ha varit underförstått när de undertecknade sitt avtal om långa användarvillkor, som de sannolikt inte har läst i sin helhet. Else har ett pragmatiskt svar på de farhågor som vissa har.
"Jag har personligen inga problem med att polisen använder min DNA-information på webbplatser som GEDmatch ... Ingen tvingas att göra ett test och jag respekterar deras önskemål. Men om någon är orolig skulle jag vilja uppmärksamma dem på reglerna och policyerna på släktforskningswebbplatserna."
Sedan DeAngelo greps har GEDmatch upprepat för sina användare att om de ger tillstånd till att deras DNA används för att skapa profiler, kan de också användas av brottsbekämpande myndigheter. I ett pressmeddelande tillägger företaget att användare som är oroliga "inte ska ladda upp sitt DNA till databasen".
I Kalifornien pågår för närvarande en diskussion om huruvida delstatens databas ska samla in DNA från personer

dessutom finns det utrymme för fel, vilket innebär att fel personer kan komma att identifieras som misstänkta

nedan-höger I April i år sökte FBI-agenter och andra brottsbekämpande tjänstemän i Citrus Heights, Kalifornien, hem till 72-årige Joseph DeAngelo
nedan-vänster FBI agenter bearbetar bevis som hittades i Joseph DeAngelos hem. Han levde ett lugnt liv i Citrus Heights men skulle snart ställas inför rätta för mord

som dömts för vissa förseelser (obligatorisk insamling av DNA), och en lag från 2004 gör det redan möjligt att DNA-testa personer som har gripits för vissa brott, även om de ännu inte har dömts. Det finns utan tvekan människorättsfrågor kring insamling och användning av DNA-profiler i brottsbekämpande syfte, men anhängare av tekniken hävdar att det viktiga är att förebygga brott och att detta överskuggar frågor om integritet eller rättigheter för dem som anklagas eller döms för brott.
Vem står på tur?
Även om Golden State Killer är den största framgången hittills har polis och brottsbekämpande myndigheter försökt lösa fall med hjälp av släktskapswebbplatser under de senaste två åren. År 2016 identifierades en kvinna som hade stulit människors identiteter delvis tack vare att en av hennes släktingars DNA-profiler hade skickats in till en släktforskningssajt.
Sedan DeAngelo greps och åtalades för flera fall av mord verkar även andra kalla fall ha lösts med hjälp av genetisk släktforskning. I ett fall dödades Michella Welch, 12, i delstaten Washington 1986. Hennes kropp kunde snabbt lokaliseras. Hon hade dödats med ett trubbigt våld mot huvudet och hade också utsatts för sexuella övergrepp. Men fram till juni i år hade ingen åtalats för mordet på henne. Saker och ting förändrades efter att DNA från brottsplatsen matchats med profiler från personer som hade lämnat in sitt DNA till en släktforskningsdatabas. En av deras familjemedlemmar - vid det här laget en man i 60-årsåldern - åtalades för Michellas död.
Samma månad greps en man i samband med mordet på läraren Christy Mirack 1992 efter att ett DNA-prov från brottsplatsen analyserats och laddats upp i en släktforskningsdatabas. Det matchade släktingar till en 49-årig DJ vid namn Raymond Rowe, och när polisen lyckades få fram DNA-prov från Rowes vattenflaska matchade det proverna från brottsplatsen. Och i ett ökänt cold case har det tre decennier gamla mordet på åttaåriga April Tinsley också lösts med hjälp av genetisk släktforskning.
Sådana framgångar har ökat spekulationerna om andra olösta mord där genetisk släktforskning skulle kunna hjälpa till att spåra upp mördarna. Det mest ökända fallet där det skulle kunna användas är det om Zodiac-mördaren. Denne person tros vara ansvarig för flera mord i Bay Area i Kalifornien i slutet av 1960-talet, bland annat skjutningen av tonåringarna David Faraday och Betty Lou Jensen i december 1968. Under 1969 skickade mördaren tre brev till lokala tidningar där han krävde publicitet. I ytterligare ett brev kallade han sig Zodiac, men trots ett omfattande polisarbete vid den här tiden har hans identitet aldrig kunnat fastställas.
Nu försöker dock polisen i Kalifornien få fram ett användbart DNA-prov från bevismaterial som tagits från mordplatserna för Zodiac-mördarens offer. Ett sådant prov skulle sedan kunna laddas upp till GEDmatch för att se om man kan hitta genetiska släktingar till mördaren. I Vallejo, Kalifornien - där Michael Mageau och Darlene Ferrin sköts 1969 - hoppas den lokala polisen att de kuvert som mördaren använde för att skicka brev till mediaorganisationer kan innehålla saliv från vilken en DNA-profil kan extraheras. Denna profil skulle sedan laddas upp till en databas med öppen källkod som GEDmatch för att se om ett släktträd kan sammanställas.
Detta är inte en självklarhet med tanke på att proverna kan ha äventyrats på grund av tidigare felaktig hantering, och det kan vara så att de inte är tillräckligt kompletta för att användas för GEDmatch-ändamål. Dessutom genomfördes DNA-test av kuverten tidigare under 2002 för att se om en koppling kunde göras till en misstänkt - Arthur Leigh Allen, som hade avlidit 1992. Detta test var negativt, men det upptäcktes sedan att DNA-provet inte hade tagits på de mest värdefulla platserna - bakom frimärket eller på kuvertets försegling. Genom att ta ett nytt DNA-prov från dessa platser skulle man kunna upptäcka en ny länk som sedan skulle kunna backas upp av bevis från en genealogisk webbplats, vilket är en spännande möjlighet.
I ett nyare fall är det möjligt att även mordet på skönhetstävlingsdrottningen JonBenét Ramsey kan återbesökas. JonBenét, sex år gammal, hittades strypt i källaren i sitt hem i Boulder, Colorado, i december 1996, och diskussionen om vem som dödade henne och varifrån ett krav på lösensumma som skickades till hennes föräldrar kom ifrån har inte avstannat sedan dess. Om relevanta DNA-prover som hittats på flickans kropp kunde laddas upp till GEDmatch skulle de kunna rentvå familjemedlemmar som har anklagats eller misstänkts för inblandning i hennes död. Det är uppenbart att genetisk släktforskning skulle kunna hjälpa till med många olösta fall där polisen tidigare trott sig ha nått en återvändsgränd.
"Varje dag hör vi om nya utvecklingar av tillämpningar av DNA inom medicinen, och samhället har definitivt problem med att komma ikapp", säger Else till Riktiga brott. "DNA har redan revolutionerat den genealogiska världen, precis som internet var en game-changer för 15 år sedan. Men ingen skulle vilja gå tillbaka till den gamla tidens släktforskning, med oindexerade, praktiskt taget otillgängliga register på arkivkontor som var svåra att komma till. Jag tror att de flesta snart kommer att börja sin släktforskning med ett DNA-test - men de kommer att behöva hjälp av släktforskarutbildarna för att tolka dessa tester."
I fallet med Golden State Killer innebär preskriptionstiden i Kalifornien när det gäller sexualbrott att DeAngelo inte kan åtalas för de våldtäkter han misstänks ha begått i slutet av 1970-talet - preskriptionstiden var tio år fram till 2016, och även om lagen ändrades då är den inte retroaktiv, vilket innebär att brott som begåtts före den 1 januari 2017 fortfarande omfattas av lagen. DeAngelos brottsregister har dock stadigt ökat. Han anklagades ursprungligen för åtta mord. Den siffran är nu uppe i 13.
Den fortsatta framgången med att identifiera namngivna misstänkta till följd av släktforskningsdatabaser innebär att det är osannolikt att integritetshänsyn kommer att leda till restriktioner. I de fall där DNA-profiler har upprättats från brottsplatser men inte matchats med databaser över kända brottslingar som har sina DNA-profiler registrerade, är det ytterligare ett vapen i polisens arsenal som kommer att bidra till att ställa farliga brottslingar inför rätta och ge offrens familjer ett avslut.

det är möjligt att JonBen mördadesÉt ramsey kan komma att tas upp igen. jonbenÉt, sex år gammal, hittades strypt i källaren i sitt hem i december 1996

vänster En expert tror att DeAngelo kan ha inspirerats till att mörda och våldta kvinnor efter att ha sett sin syster bli våldtagen som barn. Oavsett vad som utlöste hans vansinnesdåd kommer han inte att döda igen

© FBI; Getty Images; Shutterstock